GARY TAUBES

A KETO VÉDELMÉBEN

A szerzőtől
a Jaffa Kiadónál megjelent

Miért hízunk el? – És mit tehetünk ellene?

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Gary Taubes: The Case for Keto – Rethinking Weight Control and the Science and Practice of Low-Carb/High-Fat Eating

Alfred A. Knopf, New York, 2020

This translation published by arrangement with Alfred A. Knopf, an imprint of The Knopf Doubleday Group, a division of Penguin Random House, LLC.

Copyright © 2020 by Gary Taubes

All rights reserved

Hungarian translation © Rézműves László, 2021

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

Fordította Rézműves László

Borítóterv Németh Károly

Szerkesztő Lépesfalvi Zoltán

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-464-0

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. • www.ekonyv.hu

Jogi nyilatkozat

A könyvben található információk kizárólag tájékoztatási célt szolgálnak, nem helyettesítik az orvosi tanácsadást, alkalmazásuk az olvasó felelőssége. Minden egészségi problémájával forduljon orvoshoz, aki meghatározhatja, hogy a könyvben szereplő információk alkalmazhatók-e a konkrét esetben, illetve segítséggel tud szolgálni az egészségi problémák és a kezelésük módját illetően. A kiadó nem vállal felelősséget a könyvben szereplő bármely javaslat követése miatt esetlegesen bekövetkező bármilyen egészségi problémáért.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka
megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Kittynek és Larrynek

Az ember nagy feladata nem az, hogy világosan lássa, amit a távol homályba burkol, hanem hogy megtegye azt, amit tisztán láthat, egy karnyújtásnyira.

(Thomas Carlyle aforizmája,
William Osler orvosi filozófiájának alapja)

Szent ég, ez működik!

(Ashvy Bhardwaj brit orvosnő, amikor rájött,
hogy a betege megszabadult a 2-es típusú cukorbetegségtől,
pusztán azáltal, hogy változtatott az étrendjén)

Tartalom

Bevezetés

1. Az alapok

Jegyzetek

Bevezetés

Az ellentmondás

Ezt a könyvet nem a soványaknak és egészségeseknek írtam, bár természetesen hiszem, hogy ők is okulhatnak belőle. Azoknak szól, akik nagyon könnyen elhíznak, akik menthetetlenül sodródnak a túlsúly, a kóros elhízás, a cukorbetegség és a magas vérnyomás vagy ezek valamilyen kombinációja felé, vagy akik máris érintettek, és kénytelenek a szívbetegségek, a szívroham, sőt valójában mindenféle krónikus betegség fokozott kockázatával együtt élni. Hozzájuk és az orvosaikhoz kívántam szólni.

A kötet önsegítő könyvnek álcázott újságírói munka. Témája: az egészséges étrend természetével kapcsolatos hagyományos vélekedés és az ezen étrend hatástalansága között ma is feszülő ellentmondás; a szakadék, amely a között tátong, amit a krónikus betegségeket megelőző helyes táplálkozásról tanulunk és amilyen étrendet valójában követnünk kellene ahhoz, hogy újra egészségesek legyünk. Mi a kívánatos cél? Hogy csökkentsük a jövőbeli betegségek kockázatát, vagy hogy megőrizzünk egy egészséges testsúlyt? És vajon a kettő ugyanaz?

Az 1950-es évek óta a táplálkozás és a krónikus betegségek tudományát megosztották e kérdések. Két főbb csoport alakult ki. Az egyiket a szakhatóságok képviselik, amelyek biztosítanak minket arról, hogy tudják, mit jelent egészségesen táplálkozni, és ha hűen követjük a tanácsaikat, tovább és jobb egészségben fogunk élni. Akkor leszünk a lehető legegészségesebbek, ha valódi, teljes értékű élelmiszereket – talán jórészt növényeket – fogyasztunk (természetesen mértékkel). Ez a tanács együtt jár az orvostársadalomban elsöprő fölénnyel uralkodó nézettel, miszerint azért hízunk el, mert túl sokat eszünk, és túl keveset mozgunk. Ennélfogva a megelőzés, a kezelés vagy a gyógyítás célja – támaszkodjon az a gyógyszeriparra vagy a saját akaraterőnkre – nem lehet más, mint az étvágyunk csillapítása.

Az Amerikai Szívgyógyászok Társasága (American Heart Association) és az Amerikai Kardiológusok Kollégiuma (American College of Cardiology) éppen akkor tette közzé a követendő életmódra vonatkozó legfrissebb ajánlásait, amikor e sorokat írtam.[1] Ezek az egészségügyi szervezetek ugyanazt ajánlják, amit immár évtizedek óta: azok, akik kövérek vagy cukorbetegek, fogják vissza a bevitt kalóriamennyiséget, egyenek kevesebbet (főleg kevesebb telített zsírt), és esetleg szokjanak rá a rendszeres testedzésre (de legalábbis mozogjanak rendszeresebben), ha nem kívánnak idő előtt szívrohamban elhunyni. Ez teljesen észszerűnek hangzik – csak éppen nyilvánvalóan nem működik, ha a népesség egészét tekintjük. Ha az olvasó a kezébe vette ezt a könyvet, valószínűleg neki sem vált be. Ez a nézet mégis úton-útfélen terjesztett, megkérdőjelezhetetlen dogma már vagy ötven éve, annak ellenére, hogy időközben a kórosan elhízottak száma 250, a cukorbetegeké pedig csaknem 700 százalékkal emelkedett az Egyesült Államokban.[2] (Őszintén szólva, ha ezek a számok nem rémisztőek, akkor nem tudom, mi lenne az.) A kérdés tehát ugyanaz, ami mindig is volt: az említett nézet és tanács egyszerűen téves, vagy csak nem követjük elég hűen?

A másik klikk az „eretnekeké”, akik állításaikat gyakran olyan diétáskönyvekben teszik közzé, amelyeket a szakemberek múló divathóbortnak minősítenek. Ezek a könyvek a hagyományos felfogástól merőben eltérő étrendet tartanak egészségesnek. Míg a hatóságok azt mondják, hogy ha úgy étkezünk, ahogy ők javasolják, azzal megelőzhetjük vagy késleltethetjük a krónikus betegségek kialakulását, így hosszabb és egészségesebb életre számíthatunk, a diétáskönyvek szerzői (maguk is orvosok) azt állítják: a krónikus betegségek (a kóros elhízást is beleértve) nemcsak megelőzhetők, de helyes táplálkozással vissza is fordíthatók. Próbáljuk ki, amit javasolnak, sugallják, és derítsük ki, működik-e. Ha az ő megoldásuk valóban segít egyszerre megőrizni az egészségünket és a testsúlyunkat, joggal feltételezhetjük, hogy ezáltal hosszabb és egészségesebb életet is élhetünk, bármennyire eretneknek tűnjön is az elképzelés.

E könyvek szerzőinek meggyőződésük, hogy a megközelítésük működik, de ezt nekünk persze nem kell vakon elhinnünk. (Egyes tanácsok ellentmondanak egymásnak, így nyilván nem működhet mindegyik.) De ha a tanácsaikat megfogadva valóban egészségesebbek és karcsúbbak leszünk, eldönthetjük, hogy a mi saját esetünkben – vagy úgy általában – van-e létjogosultsága a hagyományos orvosi konszenzusnak.

Az említett könyvek szerzői szinte kivétel nélkül gyakorló orvosként kezdték pályafutásukat, és sokan közülük ma is praktizálnak. Szinte mindegyikük maga is túlsúllyal küszködött, de elég régen megszabadult a hagyományos gondolkodás béklyóitól ahhoz, hogy a szakirodalomban elmélyedve látszólag megoldást találjon a problémára. Ahogy Malcolm Gladwell újságíró és sikerkönyvszerző írta éppen erről egy 1998-os The New Yorker-cikkben: ők a „megtértek”.[3] Ők azok, akik rátaláltak egy olyan étrendre, amellyel könnyen elérhető és megőrizhető az egészséges testsúly, és amit aztán kipróbálták a pácienseiken is. És a módszer bevált (legalábbis ezt állítják). Könyveket írtak róla, és azok gyakran a sikerlisták élére szárnyaltak.

Ezek a könyvek jellemzően egyetlen – burkolt vagy nyíltan kimondott – alapfeltételezésre épülnek: nem azért hízunk el, mert túl sokat eszünk, hanem azért, mert szénhidrátokban gazdag ételeket és italokat fogyasztunk. A bűnösök konkrétan a különféle cukrok, a gabonafélék és a keményítőtartalmú növények. Ezek a szénhidrátok a felelősek azért, ha valaki könnyen elhízik. Ezek a diétáskönyvek erőteljesen azt sugallják, hogy az elhízást nem a túlevés okozza, hanem a szervezet hormonegyensúlyának felborulása, amit az említett, szénhidrátban gazdag ételek fogyasztása idéz elő. Ez egészen eltérő megközelítése annak, hogy honnan ered a ránk rakódó zsírfelesleg, és ennélfogva merőben eltérő módszereket ajánl a probléma megelőzésére és kezelésére.

Az elmúlt negyven év legnépszerűbb diétáinak – Atkins, keto, paleo, South Beach, Dukan, Protein Power, Sugar Busters, Whole30, Wheat Belly (búza nélkül), Grain Brain (gabonaagy) – többsége (ha nem az összes) legalább részben tartalmazza ennek az egyszerű tételnek valamilyen variációját: bizonyos, szénhidrátban gazdag élelmiszerek olyan hormonális környezetet teremtenek az emberi szervezetben, amely zsírként ejti csapdába a kalóriákat, ahelyett hogy üzemanyagként égetné el azokat. Ha nem szeretnénk elhízni, vagy újra viszonylag karcsúak kívánunk lenni, az a minimum, hogy kerüljük ezeket az élelmiszereket, mert szó szerint elzsírosítanak minket.

Az orvosok ma már általában szénhidrátszegény-zsírdús (LCHF: low-carb, high-fat) étrendként hivatkoznak erre a fajta táplálkozásra. Ez szélsőséges esetben lényegében minden szénhidrát kizárását jelenti, kivéve a leveles zöldségekben, illetve jelentéktelen mennyiségben a húsban találhatókat. Technikailag ketogén étrendről van szó – innen a rövidebb „keto” forma. Én általában szénhidrátszegény-zsírdús/ketogén étrendként fogok hivatkozni rá, hogy mindkét megközelítést érzékeltessem. Bár ez az elnevezés kétségkívül hosszú és nehezen kimondható, előnye, hogy precíz és átfogó.

Amikor húsz évvel ezelőtt nekiláttam, hogy újságírói kutatómunkával feltárjam az étrend, az elhízás és a krónikus betegségek összefüggéseit, talán pár tucat orvos volt a világon, aki nyíltan szénhidrátszegény-zsírdús/ketogén táplálkozást írt elő a betegeinek. Ma már orvosok ezrei – ha nem tízezrei – támogatják ezt a felfogást és ezt az étrendet, és a számuk napról napra nő.[4] Ennek egyszerű okai vannak: a kóros elhízás és a cukorbetegség járványszerűen terjed, és ők ott küzdenek a frontvonalban. Szakmai érdekük, hogy helyesen kezeljék az elhízást és a cukorbetegséget, és ha lehetséges, egészséges étrendi megközelítéssel visszafordítsák. Nem engedhetik meg maguknak, hogy a betegeiket spekulatív elméletekkel traktálják egy olyan étrend természetéről, amely a statisztikai értékelések szerint esetleg megelőzheti a szívrohamot, bármilyen széles körben elfogadott elméletekről legyen is szó. A pácienseik nincsenek jól; az egészségüket helyre kell állítani.

Pályafutásuk során ezek az orvosok – akárcsak kollégáik szerte a világon – a saját szemükkel látták a várótermeket megtöltő túlsúlyos, egyre durvábban elhízott, diabéteszes betegeket. A velük készített interjúkban elmondták nekem, hogy annak idején azért választották az orvosi pályát, mert segíteni akartak az embereknek, hogy egészségesek legyenek. Ehelyett azonban rá kellett ébredniük, hogy a napjaikat „betegségek kordában tartásával” töltik: a kóros elhízás, a diabétesz és a hozzájuk kapcsolódó betegségek (orvosi szakszóval: társbetegségek) tüneteit kezelik. Egyre reménytelenebbül csüggedtnek érezték magukat, ami arra sarkallta őket, hogy félretegyék az előfeltevéseiket arról, hogy mi az, aminek működnie kellene, megtagadják, de legalábbis megkérdőjelezzék a szakmai társaságok és kollégáik étrendi dogmáit, és valóban hatásos alternatív megoldásokat keressenek.

Ezek az orvosok szinte kivétel nélkül személyesen is érintettek voltak. Ez kulcsfontosságú tényező, amelyre még visszatérek: könnyebb elfogadni, hogy az étrenddel és a testsúllyal kapcsolatos hagyományos felfogás téves, és nem segít a betegeken, ha mi magunk is megtapasztaltuk a hiábavalóságát. Az említett orvosok közül sokan évtizedek óta vegetáriánusok. Mások korábban a vegán életmódot is kipróbálták. Gyakran aktívan sportolnak, sőt akár ultra-állóképességi sportokat űznek. Büszkék voltak rá, hogy „egészségesen” étkeznek, mégis azt tapasztalták, hogy hiába csinálnak mindent „jól”, egyre kövérebbek lesznek, és a diabétesz vagy a prediabétesz jeleit mutatják. A pácienseiknek azt mondták, étkezzenek zsírszegényen, fogyasszanak főként növényeket, ne egyenek túl sokat (ügyeljenek az adagok méretére), és mozogjanak rendszeresen. Maguk is e tanácsok szerint éltek – csak éppen nem működött a dolog.

Milyen arányban sikerült elérni értékelhető fogyást az elhízott betegeknél ezzel az étrenddel és testmozgással? „Az eredmény a nullához közelít” – vallotta be Deborah Gordon, az Oregon állambeli Ashlandben dolgozó háziorvos. Így hát ezek az orvosok azt tették, amit reményeim szerint minden gondolkodó ember (főleg egy orvos) tenne ilyen körülmények között: igyekeztek nyitottak maradni, és jobb megoldás után néztek. A szénhidrátszegény-zsírdús/ketogén étrendről olvasván – ami ma már könnyű, hiszen ott az internet és számtalan könyv – úgy döntöttek, önmagukon kezdenek kísérletezni. Amikor felfedezték, hogy ez a fajta táplálkozás náluk beválik, és tényleg hozza az ígért eredményeket, átélték a megvilágosodás élményét, és „megtértek”. Ezt követően már óvatosan a betegeiknek is merték ajánlani ezt az étrendet. Amikor a módszer náluk is hatásosnak bizonyult – és a tapasztalat megmutatta, mi az, ami működik, és mi az, ami nem –, a szénhidrátszegény-zsírdús/ketogén étrend szenvedélyes híveivé váltak. Ezek az orvosok indították el azt az alulról szerveződő forradalmat, amely arra törekszik, hogy (Amerikában és az egész világon) megváltoztassa azt, amit az elhízásról és a cukorbetegségről, ennélfogva ezek megelőzéséről és kezeléséről gondolunk.

Vegyük példának okáért Susan Wolvert, a légierő repülőorvosából lett belgyógyászt, a Virginiai Nemzetközösségi Egyetem Orvostudományi Karának (Virginia Commonwealth University School of Medicine) docensét a Virginia állambeli Richmondból. Richmond történetesen az Egyesült Államok egyik legkövérebb városa: egy 2012-es Gallup-felmérés a második helyre sorolta a kóros elhízás elterjedtsége szempontjából; csak Memphis előzte meg. Elmondása szerint Wolver nap mint nap nem tett mást, mint hogy „elhízással összefüggő krónikus betegségektől – magas vérnyomástól, szívbetegségektől, diabétesztől – szenvedő betegeket” kezelt. Buzgón tanácsolta a pácienseinek, hogy étkezzenek egészségesen, egyenek kevesebbet és mozogjanak többet, de vajmi kevés eredménnyel. 2013-ig, huszonhárom évnyi praktizálás után, mindössze két betege fogyott le jelentősen ezeket a tanácsokat követve, és az egyikük gyorsan vissza is szedte a leadott kilókat.

Az évek során Wolver – ahogy az orvosok többsége – feltételezte, hogy a páciensei nem figyelnek oda eléggé, vagy nehezükre esik megtenni a szükséges erőfeszítéseket. „De aztán történt valami – mesélte. – Középkorú lettem. Magam is úgy éltem, ahogy a betegeimnek tanácsoltam, mégis minden alkalommal, amikor ráálltam a mérlegre, világosan látszott, hogy az ajánlás az én esetemben sem működik többé. Rádöbbentem, hogy talán nem a pácienseimmel van baj, hanem az ajánlással. Így aztán személyes kutatómunkába kezdtem, hogy kiderítsem, mi az, ami működik.”

2012-ben Wolver orvosi konferenciák elhízással és fogyókúrával kapcsolatos előadásait kezdte látogatni, hátha tanul valamit, amit érdemes lehet kipróbálni. Az Elhízáskutató Társaság (Obesity Society) egyik egész napos szemináriumán Eric Westman, a Duke Egyetem Orvosi Karának tanára mutatta be klinikai tapasztalatait és kutatási eredményeit. Westman az elsők között végzett klinikai kísérleteket az Amerikai Szívgyógyászok Társasága által propagált zsírszegény, az adagokat szigorúan szabályozó súlycsökkentő étrend, illetve a szénhidrátszegény-zsírdús/ketogén típusú, csak a (gabonafélékben, a burgonyához hasonló keményítőtartalmú növényekben és a cukrokban található) szénhidrátokat korlátozó, zsírban rendkívül gazdag Atkins-diéta összehasonlítására.

Westman arról számolt be, hogy a páciensei az Atkins-diéta segítségével szinte erőfeszítés nélkül tudtak lefogyni, és közben az egészségük is javult, éppen úgy, ahogy Atkins megjósolta. Westman elmondása szerint nemcsak a betegeinek tapasztalatai, hanem a saját (és egyre nagyobb számban mások) klinikai vizsgálatai is bizonyították, hogy ez az étrend tényleg egészséges.

„[Westman] páciensei nagyon hasonlítottak az enyéimre” – magyarázta Wolver. A különbség abban állt, hogy Westman betegei lefogytak, és meg is tudták őrizni a súlyukat, míg az övéi nem. 2013 májusában Wolver két és fél órát autózott, hogy két napot töltsön Westman klinikáján az észak-karolinai Durhamben. Megfigyelőként, „elképedve” nézte a kontrollra érkező pácienseket. „Életemben nem láttam még ehhez foghatót: tizennyolc ember egyetlen nap alatt, közülük tizenhét jelentős fogyást tudott elérni, és meg is őrizte a testsúlyát. Ez tizenhattal több, mint amennyit valaha láttam.”

A bevett eljárásokkal szembemenő, szokatlan gyakorlat így terjedt el az orvosok között. Az új gyógyszeres terápiák rendszerint csak akkor válnak „bevett eljárássá”, amikor az orvosi szaklapok közzéteszik a legújabb klinikai vizsgálatok eredményét. A hétköznapibb terápiák (azok, amelyek nem kecsegtetik profittal a gyógyszeripart, az orvostechnikai eszközöket gyártó cégeket vagy magukat az orvosokat) azonban kezdetben szájhagyomány, megfigyelés és klinikai tapasztalat útján terjednek. Egy makacs betegséggel küzdő páciens orvosa hall egy másik orvosról, akinek a terápiája talán működik. Ha elfogadhatóan biztonságosnak ítéli, megvitatja a betegével a lehetséges előnyöket és kockázatokat, és ad neki egy esélyt. Ha a kezelés beválik, valószínűleg másokon is kipróbálja.

Két nappal a Westmannél tett látogatás után Wolver már a saját richmondi klinikáján is azt az étrendet javasolta elhízott, diabéteszes betegeinek, amelyet Westman ajánlott a pácienseinek. Az azóta eltelt években pedig több mint háromezer embernek adott hasonló étrendi tanácsokat. Páciensei nemcsak jelentős fogyást tudnak felmutatni, éppen úgy, mint Westman betegei, de a diabéteszesek még a gyógyszereik szedését is abbahagyhatják, gyakran az inzulint és a vérnyomás-szabályozó gyógyszereket is beleértve. Az orvosnő elmondása szerint ma már könnyebb meggyőzni a betegeket, mint a pályája elején, mert egyre kisebb az ellenállás a szénhidrátszegény-zsírdús/keto megközelítéssel szemben. A siker pedig sikert szül. Minden egyes beteg, aki sikeresen lefogy, és nem szorul többé diabétesz- és vérnyomáscsökkentő gyógyszerekre, azt hirdeti a barátainak, szomszédainak, munkatársainak és családtagjainak, hogy ők is elérhetik ugyanezt. Wolvert ma már helyi orvoskollégái is bizalommal ajánlják a betegeiknek, olyan szívgyógyászokat is beleértve, akik nemrég még attól féltek, hogy az általa ajánlott étrend növelheti a szívroham kockázatát. Most már jó okuk van hinni, hogy ennek éppen az ellenkezője igaz. Wolver elmondása szerint a pácienseinek több mint a harmadát kórházi dolgozók teszik ki, és buzgón hirdetik az igét.

Betegei egy olyan diéta segítségével nyerik vissza az egészségüket, amelyet a táplálkozási szakemberek korábban múló divathóbortnak – talán az összes divatos diéta közül a leghírhedtebbnek – minősítettek. Egy zsírokban, sőt telített zsírokban gazdag étrenddel, amely éppen azoknak a szénhidrátoknak a bevitelét korlátozza, amelyekről az egészségügyi hatóságok váltig állították, hogy jót tesznek a szívnek. Wolvernek, akárcsak Westmannek, meggyőződése, hogy ez az étrend – amelynek előírását a Harvard táplálkozás-szakértője, Jean Mayer 1965-ben a The New York Times lapjain tömeggyilkosságnak nevezte,[5] és amelyről az Amerikai Orvosi Kamara nyolc évvel később azt állította, hogy „bizarr táplálkozási elképzeléseken alapul, amelyeket nem lenne szabad úgy népszerűsíteni a közvélemény körében, mintha megalapozott tudományos tények lennének”[6] – nemcsak rövid távú javulást, hanem hosszabb és egészségesebb életet biztosít a pácienseinek. Az orvosok átadják egymásnak a tapasztalataikat, és a rendhagyó megközelítés lassan bevett eljárássá válik – mert bizonyítottan működik.

A 2000-es évek elején, amikor a táplálkozástudományról szóló első könyvemhez (Good Calories, Bad Calories – Jó kalóriák, rossz kalóriák) több mint hatszáz orvossal, kutatóval és közegészségügyi szakemberrel készítettem interjút, a legbefolyásosabb személyiségek közül többen is készségesen elismerték, hogy maguk is a szénhidrátszegény-zsírdús/ketogén étrendet követik. „Remek módja a fogyásnak – mondta nekem az Atkins-diétáról a Stanford Egyetem elismert endokrinológusa, Gerald Reaven. – Ez nem is kérdés.” Az említett kutatóorvosok mégsem ajánlották a diétát a betegeiknek, mert túl kockázatosnak ítélték. Attól féltek, hogy esetleg ártanak vele. Ez volt, ami visszatartotta őket. Saját maguk zsírdús, ketogén Atkins-étrenden éltek, amíg le nem dobták a fölös kilókat, aztán visszatértek az „egészséges” táplálkozáshoz. Amikor újra elhíztak, megismételték a diétát.[7]

Az egyik lényeges különbség a 2000-es évek elején meginterjúvolt kutatóorvosok és a száznál is több gyakorló orvos (plusz tucatnyi dietetikus, ápoló, néhány csontkovács, egészségügyi tanácsadó, valamint egy fogász) között, akikkel 2017 nyarán és őszén beszélgettem, hogy az utóbbiaknak meggyőződésük, hogy ez az étrend eredendően egészséges – sokak (ha nem a többség) számára talán a legegészségesebb. Ebben a tekintetben étrendi terápiaként gondolnak erre a fajta táplálkozásra: egyeseknek egyszerűen csak tartózkodniuk kell a szénhidrátdús ételek – konkrétan a cukor, a keményítőtartalmú növények és a gabonafélék – fogyasztásától, ha viszonylag karcsúak és egészségesek kívánnak maradni. Elég ezt az egyszerű tényt megérteni, mondják, és ez a fajta étrend hosszú távon is tökéletesen fenntarthatóvá válik. Meggyőződésük részben a klinikai tapasztalataikból, részben pedig abból fakad, hogy ma már jelentős számú kutatás bizonyítja, hogy ez a fajta táplálkozás eredendően egészséges. A szívbetegségek okairól és a krónikus betegségek kialakulásához vezető táplálkozásról alkotott hagyományos nézetek lassan, de biztosan teret veszítenek.

Wolverhez hasonlóan sok más orvos is fanatikus hittérítőnek tűnhet, amikor az ilyen típusú étrendekről beszél. Az e könyvhöz készített interjúk során gyakran hallottam azt a kifejezést az orvosoktól, hogy „nem tagadhatják le”, aminek önmaguknál és a pácienseiknél tanúi voltak. Többen is vallják, hogy ennek az étrendnek a felfedezése, amely nemcsak kezelhetővé és megelőzhetővé teszi a praxisukban leggyakrabban előforduló betegségeket, az elhízást és a cukorbetegséget, de könnyen is követhető, adta vissza az orvoslásba vetett hitüket.

Lehet, hogy az igehirdetés helyénvaló reakció. Egy szenvedélyes orvos nem feltétlenül téved. Példának okáért álljon itt egy történet, amelyet Wolver mesélt nekem 2017 júliusában. Februárban telefonhívást kapott egy kolléganőjétől, aki éppen akkor diagnosztizált cukorbetegséget egy huszonnégy éves hajadonnál. Hemoglobin A1c-szintje – ami a szervezet vércukorszint-szabályozó képességét és ennélfogva a diabétesz súlyosságát mutatja – 10,1 volt. Az orvosok a 6,5 feletti értékeknél beszélnek cukorbetegségről. Az Amerikai Diabétesz Társaság irányelvei szerint 10-es érték felett haladéktalanul meg kell kezdeni az inzulinterápiát.

„Mit gondol, abbahagyhatja valaha is az inzulinterápiát? – tette fel Wolver a költői kérdést. – Kizárt. Így hát a kollégám ezzel a kéréssel fordult hozzám: »Tudom, hogy hosszú a várólistája, de megnézné ezt a beteget? Itt ül a rendelőmben. Halálosan rémült, és zokog.« Másnap reggel fogadtam. Elmagyaráztam neki, mit kell tennie, hogyan kell étkeznie, és ő aznap meg is kezdte a diétát. A minap jött hozzám három hónapos kontrollra. A hemoglobin A1c-értéke 6,1-re süllyedt, ami már kívül esik a diabéteszes tartományon. Tizenegy kilót fogyott. Amikor közöltem vele a jó hírt, hogy többé nem számít cukorbetegnek, elsírta magát. Áthívtam a kolléganőmet, és neki is könnyek szöktek a szemébe. Én is sírtam. Szó szerint olyan érzés volt, mintha felfedeztem volna a rák gyógymódját. Ez előtt a lány előtt még ott az egész élete, amit nem egy inzulinnal kordában tartott krónikus betegséggel kell majd leélnie.”

Ez nem egyedi, kivételes eset, bármennyire igyekeznek is a szkeptikusok ezzel az érvvel hitelteleníteni az ilyen tapasztalatokat. 2017 októberében több mint száz kanadai orvos írta alá azt a HuffPostnak címzett levelet, amelyben nyilvánosan elismerték, hogy ők személy szerint szénhidrátszegény-zsírdús/ketogén étrendet követnek, és ma már ezt írják elő a betegeiknek is. „A klinikáinkon azt látjuk – írták –, hogy a vércukorszint és a vérnyomás csökken, a tartós fájdalom enyhül vagy teljesen megszűnik, a lipidprofil és a gyulladásos markerek javulnak, az energiaszint nő, a testsúly csökken, az alvásminőség szintén javul, az IBS- (irritábilisbél-szindróma-) tünetek enyhülnek, és így tovább. Kisebb gyógyszeradagokra van szükség, sőt a gyógyszerek gyakran el is hagyhatók, ami csökkenti a mellékhatások kockázatát és a társadalomra rótt költségeket. A pácienseinknél elért eredmények figyelemre méltók és tartósak.”[8]

A hagyományos étrendi ajánlásokat követve, tették hozzá, a fentiek egyike sem érvényesül: „A betegek diabéteszesek maradnak, és továbbra is gyógyszerekre szorulnak, idővel jellemzően egyre nagyobb dózisban. A 2-es típusú diabéteszt ma krónikus és progresszív betegségnek tartjuk, de ennek nem muszáj így lennie. A betegség igenis visszafordítható vagy jelentősen enyhíthető. Azoknak a pácienseknek a túlnyomó többsége, akiket szénhidrátban szegény étrenddel kezelünk, idővel a legtöbb vagy az összes gyógyszert elhagyhatja.”

Ezek a kijelentések – akárcsak Wolver és a többi orvos megtérésének története – természetesen komoly fenntartással kezelendők. Először is, ezek csupán szóbeli beszámolók, amelyek mindössze azt bizonyítják, hogy lehet ilyen hatása annak, ha valaki tartózkodik a szénhidrátban gazdag ételektől, nem pedig azt, hogy ez mindig vagy szinte mindig bekövetkezik.

Másodszor, ezek a történetek nem egyeztethetők össze az egészséges táplálkozás hagyományos felfogásával – éppen ezért vádolják sokan ezeket az orvosokat kuruzslással. Nem csak arról van szó, hogy a jó szándékú egészségügyi hatóságok idegesek lesznek, ha mezei orvosok (pláne újságírók, mint én) arról kezdenek beszélni, hogy rendhagyó étrendi megoldásokkal krónikus betegségeket lehet enyhíteni vagy visszafordítani. Maga az étrend, amelyet az említett orvosok és ez a könyv is javasol – az, amelyiknek a segítségével Wolver fiatal betege három hónap alatt tizenegy kilót fogyott, és jelentősen csökkentette a vércukorszintjét –, élesen szembemegy az egészséges táplálkozásról széles körben elterjedt nézetekkel.

A szénhidrátszegény-zsírdús/ketogén diéta mögötti rendkívül egyszerű alapfeltevés az, hogy az egészségünket az általunk fogyasztott szénhidrátdús élelmiszerek veszélyeztetik. Ezek tesznek minket kövérré és beteggé. Ezek az ételek viszonylag újnak számítanak az ember étrendjében, ezért nincs abban semmi meglepő, hogy az elhagyásuk javíthat az egészségünkön. A gabonaféléket (legyenek akár teljes kiőrlésűek), sőt a hüvelyeseket – amelyek hagyományosan a 21. századi „egészséges” étrend egyik alapkövének számítanak – lehetőség szerint kerülnünk kell. Az eredendően karcsú alkatúak esetleg fogyaszthatják ezeket az elhízás és betegségek veszélye nélkül, a többieknek azonban nem ajánlott. A gyümölcsök közül csak a bogyós gyümölcsök, az avokádó és az olajbogyó az, ami elfogadható. És nem számít, milyen kövérek vagyunk; ez a fajta táplálkozás nem kéri tőlünk, hogy tudatosan kevesebbet együnk, csökkentsük az adagokat, számolgassuk a kalóriákat, figyeljünk oda, miből mennyi a túl sok, vagy hogy kezdjünk rendszeresen kocogni vagy spinning-edzésre járni. Ha megéhezünk, nyugodtan ehetünk, amíg jól nem lakunk, ami ennél az étrendnél viszonylag könnyen elérhető.

Ennél is radikálisabb szemléletváltás, hogy ez a fajta étrend kimondottan zsírdús, és főleg állati termékekből áll (bár, ahogy majd bővebben kifejtem, ennek nem muszáj így lennie). Megengedi, sőt ösztönzi a vörös húsok, a vaj, a húsos szalonnához hasonló feldolgozott hústermékek és ennélfogva az állati zsiradékok, illetve telített zsírok fogyasztását. Bőséges tered ad a leveles zöldségeknek is, de nem „növényi alapú” és hagyományos értelemben véve egyáltalán nem „kiegyensúlyozott” étrend. Étkezési szempontból elköveti azt a főbenjáró bűnt, hogy lényegében egy teljes ételcsoportot kizár.

Ez az étrendi megközelítés – a szénhidrátszegény-zsírdús/ketogén táplálkozás – lényegét tekintve megegyezik azzal, amit Robert Atkins az 1960-as években kezdett népszerűsíteni. Egyfajta „újratervezett Atkins”, ahogy a zsírszegény étrend híve és az Atkins-diéta régi ellensége, Dean Ornish nevezi. Atkins étrendje valójában nem sokban különbözött a brooklyni orvos, Herman Taller által javasolt diétától, akinek 1961-es, Calories Don’t Count (A kalóriák nem számítanak) című könyve[9] – amelyet egy, a Harvardon tanult táplálkozás-szakértő a Journal of the American Medical Association (JAMA) hasábjain „az intelligens emberekkel szemben elkövetett súlyos merényletnek” nevezett[10] – kétmillió példányban kelt el.[11] Taller Alfred Penningtontól hallott a diétáról, aki könyvet ugyan soha nem írt róla, de a segítségével számos kövér igazgatót sikerrel lefogyasztott a delaware-i DuPont Corporationnél az 1940-es évek végétől. Pennington az eredményeit orvosi folyóiratokban, többek között a New England Journal of Medicine-ben publikálta,[12] és a Harvardon tartott, többnyire kedvező fogadtatásban részesülő előadásain népszerűsítette.

Pennington az ötletet Blake Donaldsontól, egy New York-i kardiológustól[13] vette, aki az 1920-as években együtt dolgozott az Amerikai Szívgyógyászok Társaságának egyik alapítójával, és aki negyven év alatt csaknem húszezer páciensének írta elő ezt az étrendet. Kardiológus lévén, Donaldson talán nem is volt tisztában azzal, hogy az elhízás kezelésének egy olyan étrendi megközelítését fedezte fel újra, amelyet az európai orvosi szaktekintélyek már a 19. század végén felkaroltak, miután megjelent az első, világsikert arató fogyókúrás könyv (pontosabban pamflet), a Letter on Corpulence, Addressed to the Public[14] (Értekezés a kövérségről, a nyilvánosság okulására), amelyet William Banting londoni temetkezési vállalkozó írt, aki arról számolt be, hogy a keményítők, a gabonafélék és a cukor elhagyásának köszönhetően huszonhárom kilót fogyott. Banting nyilvánvalóan nem volt tudatában, hogy csupán azt ismétli meg, amit Jean Anthelme Brillat-Savarin francia gasztronómus már 1825-ben leírt Az ízlés fiziológiája című művében, ez talán a leghíresebb könyv, amit valaha az evésről és az ételekről írtak. Brillat-Savarin arra jutott, hogy a gabonafélék és a keményítők hizlalnak, a cukor pedig csak ront a helyzeten, ezért az elhízottaknak azt tanácsolta, hogy „többé-kevésbé szigorúan tartózkodjanak” ezek fogyasztásától.[15] Pontosan ez a máig viták kereszttüzében álló tanács képezi a keto alapját, és ezt az egyszerű elgondolást vesézi ki részletesen ez a kötet is.

Az elnevezés folytonosan változik, és a hangsúlyok is évről évre, könyvről könyvre finoman eltolódnak. Ennek jórészt az az oka, hogy egyre több orvos teszi magáévá az elképzelést, és állapítja meg, hogy a megközelítés működik – vagy úgy, hogy az előzményeket nem ismerve maga döbben rá az igazságára, vagy úgy, hogy finomítani igyekszik az alapelgondolást –, hogy aztán maga is könyvet írjon róla. A témát mindenki a maga ízlése szerint variálja, vagy azért, hogy terjessze az igét, vagy azért, hogy pénzt keressen vele (ezt ki-ki döntse el maga).

A szénhidrátszegény-zsírdús/ketogén étrend különböző változatait (az irányzat hosszú és gazdag múltja ellenére) a tudományos testületek és az ortodoxok többsége ma is egytől egyig jórészt szélhámosságnak tartja. 2018 januárjában, alig két hónappal a HuffPostban megjelent, korábban említett nyílt levél után, a U. S. News & World Report által évente közzétett, elvileg mérvadó étrendi áttekintés a szénhidrátszegény-zsírdús/ketogén diéta változatait a létező legegészségtelenebbek közé sorolta:[16] a negyven vizsgált étrend közül a 35–40. helyre. (Ez korábban sem volt másképp.) Csak az öko-Atkins (egy növényekben, növényi olajokban és halfélékben gazdag változat) és a (hasonló alapú) South Beach csusszant be az első huszonötbe. A paleo (a nyers étrenddel holtversenyben) 32. lett (közvetlenül a lúgosító diéta mögött). A 2019-es helyezések nagyjából ugyanezek maradtak.

Az orvosok azonban, akik ma a pácienseiknek szénhidrátszegény-zsírdús/ketogén étkezést írnak elő, a betegeik tapasztalatait és azt, amit a saját szemükkel látnak – amit nem tagadhatnak le –, sokkal meggyőzőbbnek találják annál, amit az egészségügyi szervezetek és a U. S. News által a különféle diéták értékelésére felkért vaskalapos szaktekintélyek máig állítanak: hogy a szénhidrátszegény-zsírdús/ketogén táplálkozás hosszú távon minden bizonnyal többet árt, mint amennyit használ.

Az említett orvosok és betegeik számára az előnyök nem pusztán világosak, de könnyen számszerűsíthetők is. A páciensek egészsége tagadhatatlanul javul. Az ezen étrendek előnyeit alátámasztó klinikai vizsgálatok száma mára százra, ha nem többre nőtt – kevés étrendet vizsgáltak ilyen alapossággal a történelemben. „Ez többé már nem szélsőséges diéta, hanem a fősodor része” – mutatott rá Robert Oh sport- és háziorvos, az amerikai hadsereg ezredese. A sereg főorvosi hivatalában Oh egy, a katonák egészségét és harckészültségét javító kezdeményezésen dolgozott, jelenleg pedig a Washington állambeli Tacoma mellett működő Madigan Katonai Kórház háziorvosi részlegét vezeti. „Gyakorló orvosként azt találom a legörvendetesebbnek – mondta nekem –, hogy a pácienseimmel megoszthatom a többiek tapasztalatait. Egy 2-es típusú cukorbetegségben szenvedő betegnek elmondhatom, hogy más, pontosan ilyen problémával küzdő betegeim is vannak, akiknek a laboreredményei javulnak, és néhányuknak már gyógyszereket sem kell szedniük. A kollégáim pedig a betegeimet látva elcsodálkoznak, hogyan javulhatott ennyit az állapotuk. Megkérdezik, mivel érték el ezt, és maguk is fontolóra veszik a módszer alkalmazását. A hír egyre terjed. Még a korábban zsigerből tiltakozó dietetikusok és egészségügyi hatóságok sem tudják megállítani, mivel szemmel láthatóan működik.”

Amikor csak az Egészségügyi Világszervezet (WHO),[17] az Egyesült Államok Mezőgazdasági Minisztériuma,[18] az Egyesült Királyság Nemzeti Egészségbiztosítója (NHS)[19] vagy az Amerikai Szívgyógyászok Társasága[20] a legfrissebb étrendi útmutatásában kijelenti, hogy az egészséges étrendnek részét kell képezzék a gyümölcsök, a bab és (a teljes kiőrlésű vagy egyéb) gabonafélék; hogy csak sovány húsokat szabad fogyasztani, a zsír kerülendő, a telített zsírokat pedig többszörösen telítetlen növényi olajokkal kell helyettesíteni, ezek az irányelvek szöges ellentétben állnak azzal, amit a klinikai vizsgálatok mutatnak, és ami még fontosabb, azzal, amit maguk az orvosok tapasztalnak nap mint nap. Ez elmondásuk szerint alaposan megnehezíti az orvosok munkáját, de nem tántorítja el őket. Nekünk, akik nem vagyunk természetesen karcsúak és egészségesek, ugyanígy nem könnyíti meg a dolgunkat,[21] de minket sem szabad hogy elrettentsen. Az említett orvosok szemszögéből nézve, a szénhidrátok kerülése és az így kieső kalóriák természetes zsírokkal helyettesítése ténylegesen az a terápiás étrend, amelyet sokunknak egész életünkben követnünk kellene. Ahogy Paul Grewal New York-i belgyógyász szakorvos, aki állítása szerint 45 kilót fogyott, és nyolc éve tartja a súlyát a szénhidrátszegény-zsírdús/ketogén étrenddel, fogalmaz: „Nincs annál abszurdabb, mint megtiltani egy olyan módszer alkalmazását vagy ajánlását a betegeknek, amellyel egy betegség bizonyítottan sikeresen visszafordítható.”

Mi, akik szembesülünk ezzel az ellentmondással, és különösen a frontvonalban harcoló orvosok és dietetikusok, úgy hisszük, hogy a közegészségügyi, táplálkozási és orvos szakértők ajánlásai azért vallanak kudarcot, mert egyszerűen tévesek. Ezért maradnak oly sokan kövérek és cukorbetegek, és ezért küszködnek gyakran reménytelenül az állapotukkal és a kórházi számlákkal. Erre a következtetésre olyan bizonyítékok alapján jutottunk, amelyeket meggyőzőnek találunk. Hisszük, hogy a jelenlegi helyzet igazságtalan, és ezt orvosolni szükséges. Amíg elképzeléseink megértésre és elfogadásra nem találnak – és amennyire csak lehet, széles körű tudományos vizsgálatnak nem vetik alá őket –, sokakhoz egyszerűen nem fog eljutni a tanács, amelyet követve kézzelfogható és fenntartható javulást érhetnek el, és nem leszünk képesek megállítani az elhízás és a cukorbetegség járványszerű terjedését.

Bízom benne, hogy ez a könyv – egy elcsépelt, de ma is helyénvaló kifejezéssel élve – e „táplálkozási forradalom” kiáltványaként és gyakorlati útmutatóként is megállja a helyét.[22] A kiáltványra azért van szükség, mert valódi változást csak akkor érhetünk el, ha az nemcsak az egyén, hanem az egész társadalom szintjén érvényesül. Ezért vesszük majd górcső alá azokat az orvosok és táplálkozás-szakértők által elkövetett a hibákat, amelyek sajnálatosan széles körben elterjedt tévhitekhez vezettek. Muszáj megértenünk azoknak a tragikus tudományos tévedéseknek a láncolatát, amelyek miatt ebbe a helyzetbe kerültünk. Csak így láthatunk neki, hogy helyrehozzuk, amit elrontottunk.

Gyakorlati útmutatóm többféle szempontból vizsgálja a témát. Mindenekelőtt összegzem mindazt, amit oknyomozó újságíróként húsz év alatt megtanultam az étrend és a krónikus betegségek hagyományos felfogásáról. (Ma, amikor a kóros elhízás és a diabétesz példa nélkül álló, járványszerű terjedését látjuk, amellyel szemben a táplálkozási szakértők és a közegészségügyi intézmények tehetetlennek tűnnek, joggal kérdőjelezhetjük meg e felfogás létjogosultságát, nem igaz?) Szerencsésnek mondhatom magam, hogy amikor belevágtam ebbe a nyomozásba, olyan kutatóorvosok munkáját kísérhettem figyelemmel, mint a Harvard Orvosi Karáról David Ludwig, aki a Bostoni Gyermekkórházban kezelt elhízott gyerekeket az általa módosított szénhidrátdiétának nevezett módszerrel, valamint Eric Westman, aki durhami klinikáján (ugyanott, ahová egy évtizeddel később Sue Wolver is ellátogatott) szénhidrátszegény-zsírdús/ketogén étrendet írt elő felnőtt kövér pácienseinek. Ezek a kutatóorvosok és tapasztalatok emlékeztettek rá, hogy amiben „a szakértők többsége hisz”, az a gyógyászatban nem mindig helytálló, különösen, ha az elhízás kezeléséről és a krónikus betegségek megelőzéséről van szó. Abban a tekintetben is szerencsém volt, hogy az MIT egyik közgazdásza ellátott azzal a jó tanáccsal, hogy ha az elhízásról írok, feltétlenül próbáljam ki az Atkins-diétát, amellyel ő tizennyolc, míg az egyik kollégájának apja kilencven kilót fogyott. Megfogadtam a tanácsát, és az élmény életre szóló hatással volt rám. (Ha úgy tetszik, elfogulttá tett.)

Ajánlásaimat és nézeteimet azok az orvosok és dietetikusok is formálták, akiket kifejezetten ehhez a könyvhöz interjúvoltam meg; őket a könyv végén sorolom fel, illetve a szövegben, a megfelelő helyeken, lábjegyzetben hivatkozom rájuk. Minden állításom az ő tapasztalataikból és megfigyeléseikből merít. Evelyne Bourdua-Roy, e mozgalom kanadai vezetője, aki Montreal külvárosában praktizál, egyetlen frappáns mondatban foglalta össze a gondolkodásmódjukat, amelyet minden elhízott, diabéteszes, magas vérnyomástól szenvedő betegének elismétel: „Adhatok pirulákat – vagy megtaníthatom, hogyan étkezzen.”

Természetesen az a rengeteg ember is hatással volt rám (a számuk ma már ezrekben mérhető), aki azóta, hogy 2002-ben először írtam a témáról a The New York Times Magazine hasábjain, megkeresett, hogy elmesélje nekem a saját tapasztalatait ezzel a fajta étrenddel és gondolkodásmóddal kapcsolatban. Ezek az emberek egész életükben küzdöttek a kövérségükkel, és vagy legyőzték, vagy ma is harcolnak az elhízás ellen.

Végezetül, ez a kötet, annak ellenére, hogy gyakorlati útmutatónak szántam, nem tartalmaz sem recepteket, sem étkezési terveket. Hiszem, hogy annak megértése, hogyan kellene táplálkoznunk, és mi az, ami kövérré és cukorbeteggé tesz minket, értelemszerűen megtanít minket arra, milyen ételeket főzzünk, mit rendeljünk egy étteremben, és mit vásároljunk a szupermarketben. Mivel a szakértelmem a legkevésbé sem terjed ki a főzésre, arra kérem az olvasót, járjon utána maga a recepteknek és a szükséges kulináris útmutatóknak, amelyek ma már szabadon elérhetők a világhálón, többek között olyan felbecsülhetetlen értékű webhelyeken, mint a Dietdoctor.com, a Diabetes.co.uk vagy a Ditchthecarbs.com.[23] Ezek további forrásokhoz és receptkönyvek garmadájához irányítanak, amelyek sokkal jobban mutatják be az ételek elkészítését, mint amire én valaha is képes lennék. A célom az, hogy segítsek eloszlatni az egészséges étrend természetéről alkotott évszázados tévhiteket, hogy megszabadulhassunk a rossz tanácsoktól és beidegződésektől, és egy olyan szemléletre térjünk át az étrend, a testsúly és az egészség vonatkozásában, ami tényleg működik. Ha ez sikerül, a főzés és az étkezés már nem okozhat gondot.

1. Az alapok

Rövid áttekintés az elhízás kutatásának történetéről

1962. június 22-én a Tufts Egyetem Orvosi Karának egyik professzora, Edwin Astwood sikertelenül ugyan, de megpróbálta helyre tenni az elhízás okaival kapcsolatos tévhiteket. Kudarcának következményeit a mai napig nyögjük.

Astwood előadásán az ellen sorakoztatott fel érveket, ami a második világháború vége óta uralkodó nézetté vált az elhízás okairól az orvosi szaktekintélyek és kutatók körében. Astwood ezt a szemléletet „a falánkság elsőbbségébe vetett hitnek” nevezte, ami alatt azt a megingathatatlan meggyőződést értette, hogy az elhízást lényegében minden esetben (legyen szó gyerekről vagy felnőttről, enyhe vagy súlyos elhízásról) végső soron a túlzott kalóriabevitel okozza – vagyis azért hízunk el, mert túl sokat eszünk.

Astwood ezt a hitrendszert – mert másnak aligha nevezhető – már-már szándékosan naivnak tekintette, és úgy vélte, talán ez a fő oka annak, hogy oly csekély haladást sikerült elérni az elhízás megértése terén, a megelőzéséről és kezeléséről már nem is szólva. És ugyancsak ezért van az, hogy azt tartják felelősnek a saját állapotáért, aki balszerencséjére elhízástól szenved. „Az elhízás rendellenesség – mondta előadásának bevezetőjében –, amiért, akárcsak a nemi betegségek esetében, a beteget okolják”, akinek az állapota saját gyarlóságának egyenes következménye.

Paul Grewal endokrinológus volt; szakterületét és kutatási témáját a hormonok és a hormonháztartással összefüggő betegségek jelentették. Említett előadására is az Endokrinológusok Társaságának éves konferenciáján (a negyvennegyediken) került sor. A társaságnak abban az évben Astwood volt az elnöke; „A kövérség öröksége”[1] című előadása volt az elnöki székfoglalója. Astwood emellett a rangos Nemzeti Tudományos Akadémiának (NAS) is tagja volt. Ottani életrajza szerint a kortársai „ragyogó tudósnak”[2] tartották, aki mindenki másnál többet tett azért, hogy megértsük a pajzsmirigyhormonok működését. (Ezért a munkásságáért el is nyerte a Lasker-díjat, amit rangban csak a Nobel-díj múl felül.) Azok közül a fiatal férfiak és nők közül, akik Astwood Boston környéki laboratóriumában végezték kutatóorvosi tanulmányaikat, a mester 1976-ban bekövetkezett haláláig harmincöten kaptak professzori címet. „Nem egyszerűen csillapíthatatlan tudásvágy hajtotta – írja Astwoodról akadémiai életrajza –, hanem olyan kíváncsiság, amely rendíthetetlen eltökéltséggel keresi a válaszokat.”

Bár barátai és kollégái úgy ismerték Astwoodot, mint akit kevéssé érdekelnek az ételek és az evés – az étkezéseket „a napi tevékenységet megszakító, szükségszerű közjátéknak” tekintette, „amelynek egyetlen célja a test tápanyagszükségletének kielégítése” –, kutatói pályafutásának késői szakaszában laborkísérleteinek jelentős részét az elhízás megértésének szentelte. Különösen a hormonoknak a zsírlerakódásban játszott szerepe és a zsír anyagcsere-üzemanyagként történő felhasználása érdekelte.

Az 1960-as években csak egy szűk kör kutatta az elhízás okait, így Astwood munkája egyfajta visszatérésnek számított a háború előtti évekhez. Bár behatóan ismerte az elhízással kapcsolatos kutatások szakirodalmát, és komoly, ha nem valóban zseniális tudós volt, gyakorló orvosként maga is betegeket kezelt a klinikáján. Ebben a tekintetben azokhoz a háború előtti német és osztrák kutatóorvosokhoz hasonlított, akiknek az elhízás okairól alkotott nézetei akkoriban az uralkodó felfogásnak számítottak. Ők szintén úgy vontak le konklúziókat az elhízás természetével kapcsolatban, hogy alaposan megfigyelték a saját betegeiket, tanulmányozták a kórelőzményeiket, és igyekeztek megérteni, min mennek keresztül ezek az emberek. Egy orvos bármely más betegség esetében ezt tenné – akkor miért járna el másképp egy olyan makacs rendellenesség esetében, mint az elhízás?

A háború előtti európai szaktekintélyek legbefolyásosabbjai közül sokaknak meggyőződésévé vált, hogy az elhízás minden bizonnyal valamilyen hormonális vagy anyagcserezavar következménye, és a túlevés nem a kiváltó ok. (Ezt a felfogást ők körkörös logikának tekintették. „Az elhízást a »túlevésnek« tulajdonítani pontosan olyan értelmetlen, mint az alkoholizmusért a »túlivást« tenni felelőssé. Ezzel ugyanazt mondjuk, csak kétféleképpen. Legjobb esetben is csak a folyamatot írjuk le, de a miértre ezzel nem adunk magyarázatot” – mutatott rá találóan Astwood előadása előtt nyolc évvel a Harvard táplálkozás-szakértője, Jean Mayer.[3]) Az említett német és osztrák kutatók arra jutottak, hogy a kövérség a zsírfelhalmozódás és a zsíranyagcsere olyan zavara, amely valamiféleképpen az érintett személy szervezetébe van kódolva. Astwoodhoz hasonlóan ők is úgy vélték, hogy az elhízás nem viselkedési zavar, és nem is étkezési rendellenesség: nem annak a következménye, hogy tudatosan vagy öntudatlanul mennyit eszünk.

A német–osztrák kutatói közösség a náci párt 1933-as hatalomra kerülésével felbomlott. És mire a háború véget ért, az elhízás okaival kapcsolatos európai, több évtizedes megfigyelésen és klinikai tapasztalatokon alapuló felfogás is a múlté lett. Az orvostudomány közvetítő nyelve is megváltozott: a háború előtt uralkodó németet az angol váltotta fel. A területet elfoglaló fiatal amerikai orvosok és táplálkozás-szakértők új nemzedéke csekély érdeklődést mutatott a német nyelvű orvosi szakirodalom iránt, ha nem egyenesen olvashatatlannak tartotta. Ehelyett a könnyebb utat választották, és a hagyományos, leegyszerűsítő szemlélet felé fordultak. Az újonnan jött szakemberek – néhány kivételtől eltekintve – nem hordozták azt a terhet, hogy ténylegesen segíteniük kelljen elhízott betegeknek egy életre lefogyni. Egy elmélet – egy puszta hipotézis – vezérelte őket, amelyben feltétel nélkül hittek. Elhitték, hogy az igazság nyilvánvaló, ami mindig gátja a tudományos haladásnak.

Az ő igazságuk, „a falánkság elsőbbségébe vetett hit” volt Astwood előadásának témája: az az elképzelés, hogy az elhízást szinte kivétel nélkül minden esetben a túlevés okozza. E felfogás szerint azért hízunk el, mert több kalóriát fogyasztunk, mint amennyit elégetünk, ennélfogva a kövérség végső soron viselkedési vagy étkezési zavar. Ebből következően a sovány és az elhízással küszködő emberek között az egyetlen érdemi különbség az, hogy a soványak kordában tudják tartani a táplálékbevitelüket és az étvágyukat (vagyis csak annyi kalóriát fogyasztanak, amennyit el is égetnek), míg a kövérek nem képesek erre, legalábbis miután elkezdtek elhízni. Az elképzelést, hogy az elhízott emberek zsírszövetei valamilyen, a soványaknál jelen nem levő fiziológiai okból – egyfajta hormonális zavar miatt – hajlamosak zsírt felhalmozni, a szakemberek (a Mayo Klinika egyik 1960-es évekbeli vezető elhízásszakértője után) „gyenge kifogásnak”[4] minősítették, amire a kövérek azért hivatkoznak, hogy ne kelljen azt tenniük, amire a soványak ösztönösen képesek: mértékkel enni.

A lényeget tekintve, ezek az állítólag tanult, háború utáni szaktekintélyek az elhízást pszichológiai és nem fiziológiai eredetű rendellenességnek tekintették. Nem féltek kijelenteni, hogy az emberek elsősorban „feloldatlan érzelmi konfliktusok”[5] miatt híznak el, vagy mert „valamilyen idegi eredetű feszültséget kívánnak enyhíteni az evéssel”. Az elhízottaknak azt tanácsolták, törődjenek bele, hogy egy életre koplalásra ítéltettek, és korgó gyomorral kell majd felállniuk minden étkezés végén – ideális esetben azután, hogy felkerestek egy pszichiátert.

Ezt a gondolkodásmódot remélte felszámolni Astwood az elnöki székfoglalójában. Választékosan, alkalmanként humorral fűszerezve sorolta fel mindazokat a tényeket, amelyek egyértelműen arra utaltak, hogy az elhízás genetikai eredetű betegség, és így szinte biztosan hormonális vagy endokrinológiai zavar. Ezért mondják gyakran a kövérséggel küszködők, mutatott rá, hogy „bármit eszem, zsírrá változik”. Ez nem olcsó kifogás, érvelt Astwood, hanem a valóság, ami nemcsak a szélsőségesen kövérekre igaz, hanem „a hétköznapi elhízásra is, amellyel nap mint nap találkozunk”.

Az egyik dolog, ami meghökkentette Astwoodot, hogy az elhízás és a zsírlerakódás genetikai (és ennélfogva hormonális) eredete mellett szóló bizonyítékok mennyire szembeszökőek. Az elhízás, ahogy ebben a szakemberek is egyetértenek, gyakran családi vonás, magyarázta Astwood, de nem azért, mert a kövér szülők túletetik a gyerekeiket, hanem az erős genetikai háttér miatt. Az egypetéjű ikreknek nem csak az arcberendezésük egyforma: a testalkatuk is egyezik. Ha az ikerpár egyik tagja kövér, a másik is szinte biztosan az lesz. Még az elhízás családokon belüli gyakorisága is a gének szerepére utal. Astwood példaként az egyik betegét hozta fel közönségének: egy huszonnégy éves férfit, akinek 163 centiméteres magasságához 207 kilogrammos testsúly társult. A fiatalember hét testvére közül hárman is extrém elhízástól szenvedtek. Tíz, tizenöt és huszonegy éves öccsei 125, 172, illetve 154 kilót nyomtak. A másik négy testvér „normál testalkatú” volt.

Ez „inkább a gének szerepéről, mintsem ételektől roskadozó családi ebédlőasztalról árulkodik” – mutatott rá Astwood. Tudjuk, hogy a gének határozzák meg a magasságunkat és a hajunk színét – magyarázta –, ahogy a lábfejünk méretét és „egy sor anyagcserezavart, amelyeknek a listája egyre bővül; miért ne lehetne hát a testalkatunk is örökletes tulajdonság?”. Ha kétségeink lennének, csak nézzük meg az állatokat. „Gondoljunk a disznóra! – érvelt. – Kövérsége és falánksága az ember kezdeményezte mesterséges kiválasztás eredménye; a szelektív tenyésztés formálta ilyen testes, falánk jószággá. Senki nem fog meggyőzni arról, hogy a túlzott szülői gondoskodás készteti habzsolásra.”

E gének kifejeződésének lehetséges módjáról már az 1930-as évek óta észszerű képet kapunk – magyarázta Astwood. Laboratóriumi kutatások sora gyűjtött hatalmas mennyiségű információt arról, hogyan szabályozza a szervezetünk az elraktározott, illetve energiaforrásként elégetett zsírt. „Az elfogyasztott ételek zsírrá alakítása, szállítása és elégetése enzimek tucatjait igényli, és a folyamatot különféle hormonok befolyásolják” – folytatta. A nemi hormonok egyértelműen szerepet játszanak abban, hogy a zsír hol rakódik le. A férfiak és a nők ugyanis általában eltérően híznak: a férfiak derék felett, a nők az alatt. Az elraktározott zsír felszabadulásában a pajzsmirigyhormonok, az adrenalin és a növekedési hormonok ugyanúgy szerepet játszanak, mint a hasnyálmirigy által kiválasztott, glükagon néven ismert hormon.

„A folyamat fordítottját, a zsír visszaépítését a raktárakba, illetve az újonnan elfogyasztott ételek zsírrá alakítását ezek a hormonok jellemzően gátolják, az inzulin viszont erőteljesen segíti” – magyarázta Astwood. Mindez azt bizonyítja, hogy „az endokrin rendszer rendkívül összetett szerepet játszik a zsír szabályozásában”. Annak megértéséhez, hogy mi is történik, tette hozzá, kulcsot szolgáltat az a tény, hogy az elhízással összefüggő számos krónikus betegség – „különösen az artériákat érintő betegségek” – jelentős hasonlóságokat mutat a diabétesz tüneteivel, ami „ezen betegségek közös eredetére utal”.

Képzeljük el, vetette fel Astwood a közönségének, mi történne, ha az említett mechanizmusok közül csak egy is félresiklana, és gátolni kezdené a zsír felszabadulását a zsírsejtekből, vagy elősegítené a lerakódását. Ha ez éveken vagy évtizedeken keresztül folytatódik, könnyen elképzelhető, hogy a zsír lassan, fokozatosan felhalmozódik a szervezetben, ami szélsőséges elhízáshoz vezethet. A zsír feltartóztathatatlan lerakódása – Astwood szavaival élve – nagy valószínűséggel „belső éhezéshez” vezet, mivel a szervezet zsírsejtekben halmozza fel a kalóriákat, amelyeket pedig üzemanyagként kellene hasznosítania, miközben a cipelendő testsúly napról napra nő, és e hatalmas tömeg mozgatása, illetve táplálása egyre több energiát igényel. Vagyis ugyanaz a hormonális zavar, amely a túlzott zsírfelhalmozódást okozza, a kövér embert ugyanakkor egyfolytában éhessé teszi. A helyzeten csak ront az úton-útfélen hallott tanács: egyél kevesebbet, mozogj többet! Éheztesd ki magad, ha szükséges! Ha a zsírfelhalmozási zavart, amely valójában maga okozza az étvágy növekedését (a belső éhezést), további éhezéssel próbáljuk orvosolni, könnyen beláthatjuk, hogy a módszer – ha rövid távon nem is, végeredményben mindenképpen – kudarcra van ítélve.

„Ez az elmélet – mondta Astwood – megmagyarázná, miért oly ritkán sikeres a diétázás, és miért érzi magát olyan nyomorultul a legtöbb kövér ember, ha koplalni kényszerül. Segítene barátainknak, a pszichiátereknek is, akik tömegével kezelnek olyan elhízott pácienseket, akiknek az álmai rendre az evés körül forognak. Melyikünk ne szorongana az ételek miatt, ha belsőnket folyamatosan éhség mardossa? Ha ehhez hozzáadjuk a kövérséggel járó fizikai kényelmetlenségeket, az érzelmi nyomást, a soványak élcelődését és piszkálódását, a folytonos kritizálást, a falánkság és az »akaraterő« hiányának vádját, valamint a szűnni nem akaró bűntudatot, láthatjuk, hogy okkal szenvednek ilyen sokan ezektől a pszichiátereknek annyi munkát adó érzelmi zavaroktól.”

Talán az időzítés volt szerencsétlen, de az is lehet, hogy Astwood rossz közönséget választott. Ez az átka a kutatóorvosok és a gyakorló orvosok „bunkermentalitásának”. Astwood előadására akkor került sor, amikor az endokrinológia tudománya igazi forradalom küszöbén állt. Astwood jócskán megelőzte a korát, amikor rávilágított az elhízás és a (korral és a testsúly növekedésével egyre fokozódó kockázatú) 2-es típusú cukorbetegség szoros kapcsolatára. Megjósolta, hogy mindkettőt igen hasonló, ha nem teljesen ugyanolyan módon lehet majd kezelni és megelőzni. Csakhogy endokrinológusok előtt beszélt, akik nem foglalkoztak a „hétköznapi” elhízás kezelésével. Nem az ő munkájuk volt, talán nem is érdekelte őket, és az 1960-as évek elején a kóros elhízás még viszonylag ritka volt, nem úgy, mint ma, amikor járványszerűen terjed.

Akkoriban, ahogy Astwood célzott rá, az elhízás kezelése elsősorban a pszichiáterek és a pszichológusok hatáskörébe tartozott. Ezeknek a szakembereknek a feladata volt, hogy megtanítsák a kövéreknek, hogyan fogyjanak le, és hogy tisztázzák a betegség eredetét. Nem meglepő módon ezek az orvosok a túlsúlyos és kórosan elhízott embereket a saját egyedi szemszögükből vizsgálva arra az egyértelmű következtetésre jutottak, hogy a betegek mentális, érzelmi és viselkedési zavaroktól szenvednek. Az endokrinológia forradalmáról tudomást sem vettek, hiszen nem az ő szakterületük volt. (Ahogy majd látni fogjuk, a táplálkozás-szakértők sem tettek másként.) Más folyóiratokat olvastak, más konferenciákra jártak, és más orvosi egyetemeken és főiskolákon tevékenykedtek. Még ha az endokrinológusok megoldották volna is a problémát, a pszichiáterek és pszichológusok valószínűleg akkor sem hallottak volna róla, vagy egyszerűen kétségbe vonták volna a megállapításaikat, mivel ők azon munkálkodtak szorgosan, hogy rájöjjenek, hogyan vehetnék rá a kövér embereket, hogy nézzenek szembe feloldatlan idegi feszültségeikkel, és egyenek kevesebbet.

A helyzet az, hogy mire Astwood megtartotta az előadását, a falánkság elsőbbségébe vetett hit már győzedelmeskedett. Akkoriban olyan kevesek kutatták az elhízás okait, hogy egy maroknyi befolyásos, jól helyezkedő egyén könnyedén meghatározhatta (és meg is határozta), mit gondoljanak mások (a nagyközönséget is beleértve) erről a kérdésről. „Az elhízás oka a bevitt élelmiszer és az energiafelhasználás egyensúlyának felborulása” – ismételgették rendíthetetlen bizonyossággal. Ez annyira kézenfekvőnek tűnt, hogy szinte mindenki feltétel nélkül elhitte. Még korunk legjobb, legempatikusabb orvosai között is akadtak olyanok (például a Nobel-békedíjas Bernard Lown), akik bevették. Lown azt írta a The Lost Art of Healing: Practicing Compassion in Medicine (A gyógyítás elveszett művészete – Az együttérzés gyakorlása az orvoslásban) című klasszikus könyvében, hogy az elhízás „veleszületett alkalmazkodásképtelen viselkedés”[6] következménye, amely „az alkoholizmussal, a cigaretta- vagy kábítószer-függőséggel (…) az önbecsülés hiányával, a munkamegszállottsággal vagy egyszerűen az életöröm hiányával” áll rokonságban. Még maguk az elhízással küszködők is önmagukat okolták az állapotukért.

Az 1970-es évekre az elképzelés, hogy az elhízás hormonális zavar, lényegében kikopott a témáról folytatott tudományos diskurzusból. A szakemberek, néhány ritka kivételtől eltekintve, többé fontolóra sem vették annak a lehetőségét, hogy azért hízunk el, mert a zsírfelhalmozást, illetve a zsír lebontását és üzemanyagként történő felhasználását szabályozó hormonok és enzimek működése egyeseknél felborul. Vannak, akik könnyen elhíznak, és fölös zsír rakódik le a zsírszöveteikben és a szerveik körül, míg mások nem szenvednek ettől. Ez a hormonális, fiziológiai oka annak, hogy egyesek egész életükben reménytelenül küzdenek azért, hogy karcsúak maradjanak, míg másoknak ez nem okoz gondot.

Astwood állításai és elmélete, akárcsak a háború előtti német és osztrák szakemberek gondolatai, lényegében eltűntek a süllyesztőben. Hiába tárta fel negyvenévnyi tudományos kutatás nagy részletességgel a zsíranyagcsere és a zsírraktározás működését, 1973-ban Hilde Bruch, a gyerekkori elhízás vezető amerikai szakértője kénytelen volt megállapítani, hogy „ez a gyarapodó tudás megdöbbentően kevéssé tükröződik az elhízás orvosi szakirodalmában”.[7]

Ma, csaknem fél évszázaddal később, még mindig ez a helyzet. A biokémiai és endokrinológiai tankönyvek szorgalmasan részletezik, hogyan szabályozzák a hormonok és az enzimek a zsírraktározást és a zsíranyagcserét, és világosan utalnak rá, hogy már ezen rendszerek (különösen az inzulinhormon) egyensúlyának finom felborulása is könnyen vezethet elhízáshoz – pontosan úgy, ahogy Astwood annak idején felvetette. Ennek ellenére ugyanezek a tankönyvek magának az elhízásnak a tárgyalásából teljesen kihagyják ezt a tudományos tényt – ahogy a kifejezetten az elhízás témájának szentelt könyvek is. Az uralkodó nézet tehát ma is az, hogy a legfőbb ok a falánkság: az agyunk tesz minket kövérré, azáltal, hogy manipulálja az étvágyunk és a testmozgásra való késztetésünk mértékét. A versengő elméletek hiánya feltűnő, különösen annak fényében, hogy mekkora a tét.

Képzeljük el, mi lenne, ha a rákról szóló tudományos értekezések – a rák okairól, gyógyításáról és megelőzéséről írt teljes könyvek, sőt tankönyvek – mulasztanák el nemhogy részletesen tárgyalni, de még megemlíteni is azokat a fiziológiai mechanizmusokat, amelyek közvetlenül serkentik a rosszindulatú daganatok növekedését, a ráksejtek osztódását, sokszorozódását és továbbterjedését a testben. Lehetetlen, ugye? Az elhízás kutatásában mégis pontosan ez történt, ami megbénította a gondolkodásunkat a betegség kezelésének módját illetően. Az orvosoktól, akiknek elhízott és diabéteszes betegek egyre nagyobb áradatával kell szembenézniük, elvárják, hogy a pácienseiknek ugyanazt a tanácsot adják, mint Astwood idején. És az ma is éppoly haszontalan, mint akkor.

A könyvekből az is hiányzik, ami egyenesen és lényegében megkerülhetetlenül következik az elhízás hormonközpontú nézetéből: az az elgondolás, vagy legalábbis lehetőség, hogy a szénhidrátok egyedülállóan hizlalnak. A dietetikusok ezt már az 1960-as években kész tényként fogadták el, az elvileg az elhízás okait kutató szakemberek mégsem tekintették lényeges információnak. Pedig 1963-ban Sir Stanley Davidson és dr. Reginald Passmore ezt írták a Human Nutrition and Dietetics (Az emberi táplálkozás tudománya) című tankönyvükben, amelyet a brit orvosok egész nemzedéke tekintett a táplálkozástudomány mérvadó forrásművének: „A szénhidrátdús ételek bevitelét drasztikusan vissza kellene fogni, mert az ilyen ételek túlzott fogyasztása az elhízás leggyakoribb oka.”[8] Ennek fiziológiai háttere ugyan még nem volt világos a számukra – azt még csak akkor kezdték kutatni a laboratóriumok –, a tény azonban tagadhatatlannak tűnt. Ugyanabban az évben Passmore társszerzőként jegyzett egy cikket a British Journal of Nutritionben, amely ezzel a kijelentéssel kezdődött: „Minden nő tisztában van vele, hogy a cukor hizlal: ez köztudomású tény, amelyet kevés táplálkozási szakértő vitatna.”[9]

Ez a megfigyelés szinte tökéletesen egybevágott azzal, amit a kutatók akkoriban a laborkísérletekből megtudtak a zsírraktározás és a zsíranyagcsere hormonális szabályozásáról. Azzal, hogy ezt és a belőle fakadó következtetéseket kizárták a fősodorbeli orvosi gyakorlatból – annak ellenére, hogy tankönyvi orvoslásról volt szó –, a hatóságok magukra hagyták az orvosokat, hogy kezdjenek a problémával, amit tudnak. És ők pontosan ezt tették: találtak egy módszert, amellyel az egészséges testsúly elérése és megőrzése könnyen megvalósítható. Ezzel vissza is kanyarodtunk a „divathóbortnak” minősített fogyókúrás könyvekhez.

Ezek a könyvek, amelyeknek a szerzői maguk is orvosok voltak, nemcsak azért fogytak olyan jól, mert azok, akik könnyen elhíznak, kétségbeesetten vágytak valamilyen megoldásra, hanem azért is, mert a bennük népszerűsített, szénhidrátbevitelt korlátozó – zsírban dús – étrendek viszonylag gyors fogyást tesznek lehetővé, jellemzően éhségérzet nélkül. Az ezekben a könyvekben kínált megoldások egyszerűen sokkal gyakrabban bizonyultak hatásosnak, mint ahogy azt a táplálkozási szakemberek elismerték. Tanácsuk működik, mégpedig nyilvánvalónak tűnő fiziológiai és anyagcsereokokból. Az egészségügyi hatóságok ennek ellenére szorgosan igyekeznek minket meggyőzni vagy arról, hogy ezek a diéták nem működnek, vagy arról, hogy úgysem tudjuk betartani az előírásaikat, és ha mégis, a korai elhalálozást kockáztatjuk. (Ellenállásuk okait a későbbiekben bővebben is kifejtem.) Mintha ezeknek az étrendeknek már a kipróbálása is sértés lenne a szakértelmükre nézve – ami igaz is.

Jegyzetek

Bevezetés

1  Arnett és mások, 2019. (A jegyzetek csak az egyes fejezetek legfontosabb vonatkozó forrásait tartalmazzák. Annak, aki bővebben el szeretne mélyedni a téma tudományos hátterében, és esetleg vitába szállna a könyvemben felhozott érvekkel, érdemes elolvasnia korábbi köteteimet – különösen a Good Calories, Bad Calories és The Case Against Sugar címűeket –, amelyek viszonylag teljes képet adnak a történelmi előzményekről és a bizonyítékokról, aprólékosabb jegyzetekkel.)

2  Centers for Disease Control (Amerikai Járványügyi Központ), 2014.

3  Gladwell, 1998.

4  Egy Facebook-csoportba például, amelyet orvosnők számára hoztak létre a szénhidrátszegény-zsírdús/ketogén étrend témájában, 2019 szeptemberéig csak Kanadában több mint 3800 tag kérte a felvételét.

5  Jean Mayer, idézi: Borders, 1965, 1.

6  JAMA, 1973.

7  Ahogy majd bővebben szó lesz róla, egyes szakemberek azzal érveltek, hogy az Atkins-diétát és a hozzá hasonló étrendeket azért nem szabad soha ajánlani, mert fenntarthatatlanok. Jean-Pierre Flatt, a Massachusettsi Egyetem biokémikusa, akinek az elhízás okaival kapcsolatos termodinamikai elmélete kutatók egész nemzedékét ösztönözte arra, hogy a zsír- és kalóriaszegény étrendet népszerűsítsék az elhízás megállítására, többször is hangsúlyozta nekem, hogy „az Atkins minden más diétát leköröz, ha a lefogyásról van szó”, de alkalmatlan a testsúly kordában tartására, mert „az emberek hajlamosak meginogni, és idővel újra rászoknak a cukorra”.

8  Bourdua-Roy és mások, 2017.

9  Taller, 1961.

10  White, 1962, 184.

11  A könyvet valójában (szellemíróként) a legendás sportújságíró, Roger Kahn írta, akinek 1972-ben megjelent, The Boys of Summer (Nyári fiúk) című művét minden idők egyik legjobb sportkönyvének tartják.

12  Pennington, 1954; Pennington, 1953; Pennington, 1951b; Pennington, 1951a; Pennington, 1949.

13  Donaldson, 1962.

14  Banting, 1864.

15  Brillat-Savarin, 1825.

16  A U. S. News évente frissíti online diétalistáját, ami megnehezíti a korábbi évek rangsorával való összehasonlítást. A 2018-as sajtóközlemény hivatkozása a legfrissebb elérhető listára mutat. U. S. News, 2018.

17  World Health Organization, 2018.

18  U. S. Department of Health and Human Services és U. S. Department of Agriculture, 2015.

19  National Health Service, 2019.

20  American Heart Association, 2017.

21  Ahogy a megfogalmazásból kiderül, magamat is ebbe a csoportba sorolom, mert gyerekként „duci” voltam, felnőttként pedig 109 kiló is volt a testsúlyom. Mivel 188 centi magas vagyok, ez azt jelenti, hogy a testtömegindexem (BMI) elérte a 32-t. A 30 feletti értékek hivatalosan is elhízásnak minősülnek. Lényegében felnőtt életem minden napján fogyókúráztam. Miközben e sorokat írom, körülbelül 95 kilót nyomok, ami számomra egészséges testsúly.

22  Azok kedvéért, akik kevésbé jártasak a táplálkozástudomány történetében: Atkins fogalmazott hasonlóan ötven évvel ezelőtt; ezért is szerepeltette a „forradalom” szót könyve, a Dr. Atkins forradalmi étrendje (Dr. Atkins’ Diet Revolution) címében. Szerintem jól tette, bár a kifejezés kissé merésznek tűnik, tekintve, hogy Atkins mellett akkor még nem álltak más orvosok, és végső soron talán visszafelé sült el.

23  Magyar nyelven pl. a diabeteszinfo.hu és a https://mentesrecept.blog.hu/tags/IR_kompatibilis honlapokon találhatunk recepteket. (A szerk.)

1. Az alapok

1  Astwood, 1962.

2  Greep és Greer, 1985.

3  Mayer, 1954.

4  Rynearson, 1963.

5  Wilson, 1963.

6  Lown, 1999.

7  Bruch, 1973.

8  Davidson és Passmore, 1963.

9  Passmore és Swindells, 1963.