Stephanie Schuster

MILENA

és

a szerelem levelei

Kafka az élete,

az írás a szenvedélye

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELŐSZÓ

ELSŐ RÉSZ

1. FEJEZET  ENCIÁN

2. FEJEZET  AMARILLISZ

3. FEJEZET  MÁK

4. FEJEZET  LÓHERE

5. FEJEZET  SARKANTYÚVIRÁG

6. FEJEZET  ÁRVÁCSKA

7. FEJEZET  KAMILLA

8. FEJEZET  BOGLÁRKA

9. FEJEZET  SIVATAGI RÓZSA

MÁSODIK RÉSZ

1. FEJEZET  NAPRAFORGÓ

2. FEJEZET  JÁCINT

3. FEJEZET  NÁRCISZ

4. FEJEZET  KAMÉLIA

5. FEJEZET  HARANGVIRÁG

6. FEJEZET  HAVASI GYOPÁR

7. FEJEZET  ORGONA

8. FEJEZET  MARGARÉTA

9. FEJEZET  JÁZMIN

11. FEJEZET  LEVENDULA

11. FEJEZET  MACSKAMENTA

12. FEJEZET  JÉGKIRÁLYNŐ-RÓZSA

13. FEJEZET  MIMÓZA

14. FEJEZET  GESZTENYE

15. FEJEZET  SZAGOS MÜGE

16. FEJEZET  IBOLYA

17. FEJEZET  KÁVÉ

HARMADIK RÉSZ

1. FEJEZET  DÁLIA

2. FEJEZET  EZÜSTÖS GYÖNGYKOSÁRKA

3. FEJEZET  SZEGFŰ

4. FEJEZET  MIRTUSZ

5. FEJEZET  RÓZSA

6. FEJEZET  SZÁZSZORSZÉP

7. FEJEZET  ZAMIAPÁLMA

8. FEJEZET  PAPÍRVIRÁG

9. FEJEZET  ZERGEBOGLÁR

10. FEJEZET  EZERNYI VIRÁG

UTÓSZÓ

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

IRODALOMJEGYZÉK

Impresszum

Thomasnak, szeretett tengeremnek

„…és én szeretlek téged, Te nehéz felfogású,
ahogy a tenger egy parányi kavicsot szeret a tengerfenéken,
épp így árad el rajtad a szeretetem.”{1}

ELŐSZÓ

Bécs, 1920

Milena szíve lépteinek ritmusára dobbant. Rohant, sietnie kellett. Végre elérkezett az idő, a várakozás a végéhez ért. Hamarosan megkapja a régóta vágyott választ, és megtudja, vajon Franz Kafka, akivel egy ideje már bensőséges levelezést folytat, tényleg meg akarja-e ismerni személyesen is. Öt hónapja udvarol neki, becézgetik egymást a papíron. Eleinte pusztán üzleti ügyekről leveleztek, szakmai stílusban, és kivárták a választ. De miután Milena Kafka egyik levelére nem reagált azonnal, a férfi megsürgette. Vagy hallgasson, vagy küldjön néhány sort. Hirtelen ötlettől vezérelve magáról írt, ahogy éppen eszébe jutott, és ez nyilvánvalóan tetszett a férfinak. Ő is elmesélte, mi foglalkoztatja éppen. Azután indult a szellemidézés – Kafka így nevezte. Alighogy az egyik levél útnak indult, már jött is a következő, mintha még nem mondott volna el mindent, mintha nem tudna tovább lélegezni anélkül, hogy ezt vagy azt hozzá ne tenne még. Mindez szélesre tárta az ajtót Milena emlékezetében, és a lelke mélyéig hatolt. Nemsokára már gyorsabban írtak, mint olvastak, megosztották a titkaikat, amelyeket egyikük sem mondott volna ki hangosan. Sok minden csak íráskor fogalmazódott meg igazán. Habár Kafka a válaszaiban úgy boncolgatta Milena életét, mintha törvényszéki orvos lenne, a gondoskodás is kitűnt a soraiból, sőt, a valódi részvét is. Milena nem szokott hozzá, hogy bárki is törődik vele. Élete eddigi huszonhárom évében mindent magának kellett megszereznie. És most egyszerre csak itt van valaki, aki különös módon segített neki kibírni a kemény hétköznapokat, és feldolgozni a rosszat. És annak ellenére, hogy a levelezésük előtt csak egyetlen egyszer találkoztak futólag, most úgy érezte, mintha mindig is egymás mellett lettek volna. Milyen ember lehet, aki ilyen nyugtalanságot kelt benne? Tényleg beleszeretett? Pusztán a levelek alapján ezt nem tudta kitalálni. Végre a szemébe akart nézni, meg akart állni előtte, hallani akarta a hangját, meg akarta érinteni. Azonkívül kíváncsi volt rá, valóban megtestesíti-e mindazt, amiről beszélt. Bizalom, vigasz és remény egy jobb, talán közös életben. Ezért újra és újra személyes találkozót kért, és remélte, ma választ kap.

Lerövidítette az utat egy hátsó udvaron át, átmászott egy félig ledőlt falon, egy rúdon lógó szőnyeg alatt. Rövid időre megállt, hogy kiköhögje magát, és remélte, csak a por ingerli a torkát, és nem a bronchitisze rosszabbodott, amely azóta kínozta, hogy Bécsben élt. Várt egy pillanatig, míg újra lélegzethez jutott. Közben körbe-körbe nézegetett, nem követik-e. Nem kerülheti el, hogy véletlenül az útjába akad valaki, akit a saját kerületéből ismer, sokkal rosszabb lenne, ha valakinek feltűnne, hogy minden nap ugyanazon az útvonalon jár. Ott elöl, az nem a szomszédja? Hirsch cipész, akinek a sarokház pincéjében van a műhelye, és a keskeny pinceablakon át csak egy csíkot látott a járdából. Naphosszat a lehetséges ügyfelei sétáltak arra. Milena még adósa volt egyetlen lábbelijének, egy zsinóros csizmának a talpalásáért, amelyet egész évben hordott. A cipész kedvesen azonnal elintézte a talpalást, különben mezítláb kellett volna rohangálnia, mint az utcagyerekeknek.

Hirsch úr kilépett a pékségből, és egyenesen felé tartott. Milena beosont egy nyitott folyosóra, és megvárta, míg a cipész elmegy.

– Kit keres, kisasszony? – Egy nő sétált el mellette, karjában bodorított szőrű kis pudlit tartott. Milena nem akarta elárulni magát cseh akcentusával, odabólintott köszönésképpen, majd kisurrant, és továbbment.

Amikor befordult a Bennogasséra, a posta épületének nagy órájára pillantott. Már csak egy perc a zárásig. Átsietett az utcán. Egy teherautó közvetlenül előtte fékezett. A vezető ökölbe szorított kézzel káromkodott. Milena oldalra fordult, és kikerülte a következő járművet, egy automobilt. A borvörös Steyr láttára összerezzent. Ez nem Gina kocsija? Gyorsan átrohant a túloldalra. Remélhetőleg nem vette észre. És ha igen? Csak azután vette észre, hogy túlzásba vitte. Mindenki feladhat időnként egy táviratot, vásárolhat bélyeget, küldhet átutalást, akár az utolsó pillanatban is. Ebből még Gina sem csinálna ügyet. Ennek ellenére nem akart vele összefutni, és beszélgetésbe elegyedni, mert csak feleslegesen feltartaná, és a végén még elárulná magát. Éppen ma. Még ha a posta bejáratánál lévő oszloptól nem is látta az órát, akkor is szinte érezte a nagymutató mozdulását. Akár egy lándzsa, feltartóztathatatlanul haladt előre, és célba ért. Felhangzott egy hangos gong, az óra szerkezete mozgásba lendült, és a gongot máris követte a körülöttük lévő harangok bimbamozása. Egészet ütött. Egy úr lépett ki az ajtón, feltette a kalapját, és kezébe vette karjára akasztott sétapálcáját. Az ajtó becsukódott. Milena előreugrott, hogy kinyissa. De már nem tudta. Bezárták. Az üvegablakok mögött meglebbentek a függönyök. Milena kopogott az ajtón, majd dörömbölt az ablakokon is. Egyszerűen be kell engedniük! Nem kerül semmibe, csak néhány perc. Szüksége van a levelekre. De senki sem könyörült meg rajta. Kimerülten ült le a saroklépcsőre, és maga köré fonta a karját. Hogy fogja kibírni hétfő reggelig, ha nem olvashatja el Kafka újabb sorait?

– Tiszteletem, Kramer asszony. – Milena megfordult a hangra. A postai alkalmazott, akit mindennapos látogatásai során ismert meg, lehajolt hozzá. – Ez az öné – mondta neki, és átadta a forrón áhított levelet.

ELSŐ RÉSZ

Prága, 1916 – 1917

„Eszembe jut, hogy arcának tulajdonképpen
egyetlen meghatározott részletére sem emlékszem.

Csak ahogy aztán eltávozott a kávéházi
asztalok között, az alakját, a ruháját,
azt még mindig látom.”

FRANZ KAFKA MILENA JESENSKÁHOZ

1. FEJEZET

ENCIÁN

Milena nehezen palástolta izgatottságát. Hetek óta várta ezt az estét. Habár helyjegye volt, az utolsó pillanatig azt hitte, valami közbejön, és a háborúra hivatkozva lemondják az előadást, megbetegszenek a főszereplők, vagy hasonló. De csodák csodájára most itt ült, időben, talán kicsit túl korán, az állami színház második sorában. Az aranyozott barokk páholyok egészen a plafonig értek, és lassan megteltek a prágai felső tízezer kesztyűs dámáival és a kísérőikkel, öreg, cilinderes urakkal, akik ezúttal sem vették le kalapjukat. Milena a páholyba is kérhetett volna jegyet az apjától, hiszen a jegyet ajándékba kapta a huszadik születésnapjára. De neki jobban tetszett a földszint, olyan közel akart lenni a színpadhoz, amennyire csak lehetséges, és közvetlen közelről akarta látni a színészeket, hogy a saját bőrén tapasztalhassa meg mindazt, amit a darabban ők maguk is átélnek, hogy feloldódhasson a nevetésben és a könnyekben. Ezért jobban szeretett egyedül, a barátnői nélkül színházba járni, minden egyes szót magába szippantott, és nem terelődött el a figyelme a legújabb pletykák felé. Még egy év és nagykorú lesz, és azt tehet majd, amit csak akar. Elmosolyodott, amikor erre gondolt. Mintha most nem azt tenné, amihez kedve van, és Jarmilával és Stašával, mint a Minerva-iskola hallgatója, mindig valami új dologgal próbálkozott. Már a tanulmányaik során kivívták a lázadó lányok elnevezést. Ha valami a fülükbe jutott mindebből, hát tovább szőtték, és hozzájárultak a legendák kiszínezéséhez, amelyek körülvették a Minervát, az Osztrák-Magyar Monarchia első leánygimnáziumát. Nők közötti szerelemről szóló történetek, tüntetések előkészítése, női hatalomátvétel. Nők, vezető pozícióban, abszurdum! Ezek közül a „szabad nők” közül melyik akar majd gyereket szülni és a háztartással foglalkozni? – hangoztatták a hatalmukat féltő férfiak. A végén még magukhoz ragadják a hatalmat, nem elég, hogy a fronton is az életüket kockáztatják? Miért kell egy nőnek ógörögül tanulnia? Nem lenne hasznosabb a harisnyastoppolás és a főzőtanfolyam? Különösen a vele egykorú fiatalemberek reagáltak gúnyosan, és azt kiabálták utánuk az utcán: Figyelem, itt jön egy ideges Minerva! Még ha a híresztelésekben alig volt némi igazság, és Milena tanuló ideje gyakran szenvedéssel, fegyelmezéssel és szigorral telt is, akkor is büszke volt rá, hogy a kiválasztottak közé tartozik, és az első nők között iratkozhatott be az egyetemre. Ennek ellenére eltart még egy darabig, mire nagykorú lesz. De a huszonegyedik születésnapjáig hátralévő időt majd a barátnőivel együtt megédesítik, és néha-néha lázadoznak.

Emília Galotti tiszteletére új ruhát öltött, egy pasztellszínű, térdig érő bársonyruhát, derekán széles fátyollal. A hajába egy enciánkék virágot tett, amelyet egy hajráfra rögzített. Hosszú lábát térd fölé gombolt kamásli hangsúlyozta. Ez volt a prágai divat legújabb húzása, az eladó szerint nemrég érkezett Londonból. Staša és ő a női ruhák szakértőjénél, Veselýnél vásárolta a kamáslit, amelyet a két legjobb barátnő azóta elegáns lábmelegítőnek nevezett. Jarmila ez idő tájt csak egy bizonyos Josefet vett észre, így kimaradt belőle. Sajnos Staša sem lelkesedett a színházért, főleg nem a szomorú játékokért. Az előadások ellenpontjaként, mivel sokáig csendben kell ülnie és figyelnie, inkább táncolt. Jarmilát sem érdekelték a klasszikusok. A barátnői nem szerettek elmerülni a tragédiákban. Milenával ellentétben. Számára semmi sem volt elég drámai, és a romantikát sem hanyagolta el. Lelkesedni akart, hangosan sóhajtozni, az életéért és a nagy szerelemért könyörögni. Izgatottan várta, hogy elkezdődjön.

A földszint is megtelt, Milena mellett egy egyszerű, könyökén foltozott zakós úr ült. Németül üdvözölte, ami elég szokatlan volt. A németek általában elkerülték a cseh színházat. Amikor nem reagált, az úr csehül odaszólt:

– Dobrý večer, jó estét.

Milena bólintott, a fény kialudt, és a függöny felemelkedett.

Egy asztalon pergamenből készült trollok magasodtak, mögöttük alig lehetett észrevenni a herceget.

– „Panasz, mindég csak panasz! kérelmek, csak mindég kérelmek! – Szomorú munka! És még is irígylenek bennünket.”{2} – A szomszédja németül mormolta a szöveget, kívülről ismerve a darabot. Időről időre a kabátujja Milenához ért. De a lány nemsokára mindenről megfeledkezett maga körül, és belemerült a történetbe.

– Rosszabb, mint a halál – visszhangzott a fülében, amikor legördült a függöny, a taps elhalt, és a színpad kiürült. Az, ami Emília Galottival történt, rosszabb lehet a halálnál is? Azokban az időkben biztosan, amikor a szüzesség elvesztése a házasság előtt értéktelenné tette a nőt. Mintha a nő nem is lenne ember, alig több mint egy használati tárgy. Micsoda igazságtalanság! Emiliát az apja leszúrta egy tőrrel. Sőt, a lány könyörgött is érte, csakhogy megmenthesse az erényét. Ilyen messzire vezethet a saját elvakultságunk. Milenában feltámadt a düh, ugyanakkor potyogtak a könnyei. Szipogott. Valószínűleg megint megjelentek a homlokán azok a vörös foltok, mint mindig, valahányszor felizgatta magát. Jobb, ha megvárja, míg mindenki elmegy, Jesenský professzor lányát senkinek sem szabad ilyen zilált állapotban látnia. A közönség kitódult az ajtókon, de a szomszédja nem mozdult.

Odanyújtotta Milenának a zsebkendőjét, de a lány habozott.

– Biztosíthatom, frissen mosott – mondta németül. – A házvezetőnőm ragaszkodott hozzá, nem akart zsebkendő nélkül elengedni.

Milena elvette, megszárítgatta az arcát és a nyakát. Azután nem tudta, mit tegyen, ezért egyszerűen visszaadta. Talán a férfi elmegy, és ő megnyugodhat. Előrehajolt, hozzá fordult, megfogta az ujjait, és megcsókolta a jobb kezét.

– Nagyságos kisasszony, megengedi, hogy bemutatkozzam? A nevem Pollak. Ernst Pollak, szolgálatára.

Milena akarata ellenére is elmosolyodott, és a férfihoz fordult.

– Milena Jesenská.

A férfi fénylő, fekete haját szigorúan hátra fésülte magas homlokából. Sokkal idősebbnek tűnt nála, valószínűleg már nem diák, inkább tanár, talán professzor, akár az apja. Elnehezült szempillái arra utaltak, őt is megérintette az előadás. Milenának jobban meg kellett néznie, hogy értelmezhesse a pillantását. A férfi befogta a tekintetét, és Milena egyenesen ránézett.

– És hogy tetszett a színdarab? – kérdezte a lány, fáradozva, hogy jól beszéljen németül.

– Én inkább magát hallgattam.

– Engem? A nevemen kívül semmit sem mondtam.

– Ennek ellenére sokat hallottam.

– Ön tréfál, Pollak úr.

– Semmiképpen.

Milena hallgatott, megpróbálta megérteni, mi történik. Honnan tudhatta a férfi, mi zajlik a fejében? A színpad fényében őt szemlélte volna? A szünetben kirohant, a hölgyekkel álldogált a csekély két mosdó előtt, és amikor végre visszatért, a terem azonnal elsötétült. Az utolsó két felvonás alatt teljesen felolvadt a könnyekben, együtt szenvedett Emília Galottival, és remélte, hogy van más út, mint a vég. Vélhetően a többi jelenetet is teljesen átélte, mintha ő maga is a reflektorfényben állna, és az életéért aggódna.

– Ez egy encián a hajában, igaz? – törte meg Pollak néma kettősüket az üres színházban.

A virágokat is ismeri, Milena most egészen rá figyelt. A hódolók, akikkel Milena eddig találkozott, a férfihoz képest ifjoncok voltak. Dicsérték a szépségét, bókoltak, alkalmanként virágot is hoztak neki, amelynek azonban nem tudták a nevét. És igazából soha nem jegyezték meg, Milena milyen ruhát hord, inkább az érdekelte őket, ami alatta van. Hogy egy férfi hallotta a belső hangjait, és egyidejűleg a külsejét is észreveszi, sőt, meg tudja különböztetni az enciánféléket is, teljesen új volt számára.

– Én is hallottam magát beszélni – felelte a lány. – Úgy tűnik, nagyon jól ismeri a darabot. Színházkritikus?

A férfi felnevetett.

– Szép is lenne! Az tényleg kedvem szerint való foglalkozás volna. Az egyik barátom, Max Brod, ezt gyakorolja. Ma nem tudott eljönni, egy hangversenyre ment, és nekem adta a jegyét. Közben az ember azt gondolhatná, ebben a színházban árengedményt kapok, mert az épület hátsó részében lakom. – Egy teremőr közeledett feléjük. – Elindulunk, mielőtt kidobnak? – Pollak nyújtotta a kezét, és lovagiasan kivezette a lányt a szabadba.

– Maga prágai, igaz? – kérdezte Milena nem sokkal később, amikor a holdfényben a csillogó Moldva partján sétáltak.

– Jičínben születtem, egy kisvárosban kilencven kilométerre innen, talán ismeri?

Milena megrázta a fejét.

– Talán jobb is – tette hozzá a férfi. – Habár van egy öreg városmagja, még Wallenstein építette. De éppen most tudtam meg, hogy berendeznek ott egy hadifogolytábort.

– És mi van magával, nem hívták be?

– Sajnálom, Milena kisasszony, én alkalmatlan vagyok a hosszú menetelésekre. Legyen tapintatos, és ne nézzen le a lúdtalpamra! De ha belegondolok, akkor ez a hiányosságom most nagyon hasznos. Ki tudja, hogy különben megismerkedtünk-e volna? – Visszasétáltak a prágai Újvárosba, és megálltak egy saroképületnél. – Lenne kedve egy feleshez, vagy egy kávéhoz, ezen a késői órán? – kérdezte. – Meghívom. Talán találkozunk még egyik-másik arconautával.

– Argonauta? Ez egy tengerészklub?

Pollak mosolygott.

– Nem rossz, el kell ismernem. Nem, mi az Arcóba jöttünk, c-vel. – Azután felfelé mutatott a nagy, fekete betűkre, amelyek a kávéház homlokzatán díszelegtek. Az Arco név nem tűnt fel Milenának a sötétben. – Látja, tevékenységünk közben a lakályos szárazföldön maradunk, és csak a szavak segítségével vitorlázunk a világtörténelmen keresztül. Egy csapat irodalmár vagyunk, akik egy jó kávé, vagy valami erősebb mellett beszélünk az írásainkról, vagy arról, mit olvastunk.

– Könyvekről beszélgetnek, és írók is vannak maguk között? – Milena ezt pompásnak találta. Imádta a könyveket, ő maga is próbálkozott írással és fordítással. Amióta zenét tanult, még kevesebb ideje volt rá, mint korábban az orvosi tanulmányaira, de ki tudja, hová vezet ez az ismeretség. Pollak ismét megfogta a kezét, és ugyanazzal a lendülettel kezet csókolt neki. Gyengéden, természetesen.

És akkor itt volt az érzés, amelyet Milena eddig csak sejtett, és habár többször próbálkozott, ezen a módon még soha nem tapasztalta meg. Szétáradt benne, boldogsággal és örömmel párosulva. Mindezt a csodát Ernst Pollak váltotta ki belőle, ha ránézett, vagy csak rá gondolt. Honzáková kiasszonytól eltekintve, aki a tanára volt, és akivel az iskolai órákon kívül is zenéről, irodalomról és művészetről beszélgettek, Milena soha azelőtt nem találkozott olyan emberrel, mint Ernst. Meghallgatta, sőt, nemcsak meghallgatta, hanem meg is jegyezte, amit mondott, ami után vágyakozott, rákérdezett, és visszautalt egy korábban kinyilatkozott gondolatára. És mindent tudni akart róla, közben kissé oldalra billentett fejjel és élénk szemmel nézett rá, széles ajka csókra készen várakozott. Megérintette, de soha nem sürgette. Habár ezen az első estén bármit odaadott volna neki, teljesen átadta volna magát, testestől-lelkestől. Hamarabb, mint gondolta, készen állt rá, érezni akarta a férfit, kölcsönös gyengédségre vágyott. Közben nem törődött a konvenciókkal és a kötelességekkel, a tisztességgel és a megtartóztatással. A szüzességét már tizenhat évesen elvesztette. Szótár Jiřível, ahogy Milena elnevezte a két évvel idősebb fiút, aki megállás nélkül locsogott, és le akarta nyűgözni a tudásával. És amikor megtörtént, akkor végre elhallgatott. Nélküle Milena nem érettségizett volna le. Az iránta érzett szerelemtől vezérelve Jiří elrejtőzött az iskola aknájában, a legnehezebb kérdésekre adandó válaszokat felfirkálta egy kis cetlire, és leeresztette neki egy cérnán. Hogy Ernst Pollak nem cseh, hanem egy német zsidó volt, az teljesen hidegen hagyta. A férfit sem érdekelte a saját vallása. Ernst a szabadságot és az önrendelkezést jelentette Milenának, a polgári erkölcsön túli életet. Az apja azonban nem tudhatta meg, nemcsak a zsidók, de minden német szálka volt a szemében. Milena akarta eldönteni, kit, hol, és mikor szeressen. Ennek ellenére az Ernst Pollakhoz fűződő viszonyát inkább megtartotta magának.

2. FEJEZET

AMARILLISZ

Hogyan tudott Milena mostanáig nélküle élni, lélegezni, enni, aludni? Hogyan hihette eddig azt, hogy tudja, mi a szerelem? Ernst rászánta az időt, semmit nem várt tőle, akkor sem, amikor már rendszeresen találkoztak. A férfi soha nem merészkedett ennél messzebb. Amikor meghívta magához, a Nemzeti Színház mellett lévő egyszobás kis lakásába, tényleg csak a könyveit mutatta meg neki, ahogy ígérte, és nem voltak hátsó szándékai. A könyvek mellett Milena számtalan kéziratot és levelet is elolvashatott, Európa ismert és feltörekvő íróitól.

– Szerzőket támogatok, így én is a csoda részese lehetek. – Ernst a polcokon lévő nagy halom könyvre és papírra mutatott.

– Milyen csoda? – kérdezett vissza Milena. Nem tágított mellőle, lassan kihúzta a férfi ingét a nadrágjából, és kigombolta.

A férfi hagyta, mintha az anyja lenne, aki éjszakára vetkőzteti.

{1} Ez és a többi Milenának szóló levélrészlet: Franz Kafka: Naplók és levelek, Európa kiadó, Budapest, 1981 (A Milena-leveleket Eörsi István fordította)

{2} Lessing: Emília Galotti I. felvonás (Kazinczy Ferenc fordítása).