Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELŐSZÓ

ELSŐ KÖTET Hakkelberry Finn kalandjai

I. FEJEZET

II. FEJEZET

III. FEJEZET

IV. FEJEZET

V. FEJEZET

VI. FEJEZET

VII. FEJEZET

VIII. FEJEZET

IX. FEJEZET

X. FEJEZET

XI. FEJEZET

XII. FEJEZET

XIII. FEJEZET

XIV. FEJEZET

XV. FEJEZET

XVI. FEJEZET

XVII. FEJEZET

XVIII. FEJEZET

XIX. FEJEZET

XX. FEJEZET

XXI. FEJEZET

XXII. FEJEZET

MÁSODIK KÖTET Hakkelberry Finn kalandjai

I. FEJEZET

II. FEJEZET

III. FEJEZET

IV. FEJEZET

V. FEJEZET

VI. FEJEZET

VII. FEJEZET

VIII. FEJEZET

IX. FEJEZET

X. FEJEZET

XI. FEJEZET

XII. FEJEZET

XIII. FEJEZET

XIV. FEJEZET

XV. FEJEZET

XVI. FEJEZET

XVII. FEJEZET

XVIII. FEJEZET

XIX. FEJEZET

XX. FEJEZET

UTOLSÓ FEJEZET

„Huckleberry Finn kalandjai”

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Mak Twain

HUCKLEBERRY FINN
KALANDAI

fordította:
Rákosi Jenő

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-628-7 EPUB
ISBN 978-963-559-629-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1884

a mű eredeti címe:
Adventures of Huckleberry Finn

az elektronikus változat az 1921. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Edward Kemble (1861 – 1933)
a Huckleberry Finn első kiadásához készített illusztrációja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELŐSZÓ

Az amerikai nagy humoristának ezt a kedves könyvét is én a magam kedvtelésére fordítottam le, valamint egyáltalán azt tartom, hogy minden eredeti munkának és minden fordításnak, ha annak az első föltételével akar bírni, hogy jó legyen vagy lehessen, az író s fordító kedvteléséből kell születnie. A legnagyobb kín az anyaságé, de a legnagyobb gyönyör is azzal jár. Amely szerzőnek munkája fáradságát nem édesíti meg munkája gyönyöre: az szerző lehet, de nem igazi író. Nekem fordítgatni nem munka volt, hanem pihenés. Meg is gyűlt jócskán a fordított művek anyaga az asztalfiában. Ebből való a Huckleberry Finn is, kit én a szövegben Hakkelberry Finnek írok, valamint egyáltalán az idegen nevek helyesírását csak a címben tartom meg, a textusban fonetikusan írom át.

Ez a szokásom nem kevés gáncsot hozott már rám, de a gáncs nem tudott eltántorítani elhatározásomtól.

Elvégre én a magyar közönség számára írok. Természetesen, mentől nagyobb, sőt éppenséggel a nagy közönség számára. Követelhetem-e éppen a magyartól azt, hogy négy-öt európai nyelven tudjon írni és olvasni? Aki tud, az a címben megtalálja idegen helyesírásban a nevet. Aki nem tud, az az idegen ortográfiában nem tudom hányféleképpen mondja ki a neveket, melyekkel az idegen könyvben találkozik.

Most jön a főkérdés: mi fontosabb, az-e, hogy az én olvasóm azt tudja, miféleképpen írja egy idegen ember a maga nevét, vagy azt, hogy voltaképpen minek hívják azt az embert?

Angol, francia s más európai olvasóra nézve (kivéve tán a németet) az idegen helyesírás kérdése nem létezik olyan alakban, mint nálunk. Minket kinevetnek, jobban mondva mi kinevetjük egymást, mint tudatlan embereket akkor is, ha hibásan írjuk az idegen nevet (ami számtalanszor megesik rajtunk, ha nem tudjuk jól írni a nyelvet) és akkor is, ha hibásan ejtjük ki (ami még számtalanszor megtörténik). Az angol, a francia leírja a nevünket ahogy kapja, de álmában sem jut eszébe másképpen olvasni, mint a saját írásjegyeinek értéke szerint. Deák az angolnak Dík vagy Diék, Hegedüs a franciáknak Ézsdusz, Jókai pedig Zsoké. Én egyszer Párizsban Munkácsynál ebédeltem egy érdekes társaságban, ahol én voltam az egyetlen ember, aki Munkácsyt Munkácsinak mondottam, de én is csak a második-harmadik fogásig. Ott a mi csodálatos szép és nagy festőművészünk mindenki számára csak Mönkakszi volt. Ott is elgondoltam, ha Párizsban Munkácsy magát Mouncatchy-nak írta volna, mindenki tudta volna, minek hívják a tüneményes magyart. Igy, ha mi beszélünk róla, akkor a francia nem ismer rá, ha a francia beszél róla, akkor mi nem sejtjük, hogy kiről van a szó.

Van ennek a kérdésnek még sok ága-boga, mert ez a nemzeti önérzet kérdése is, a magunk magyar nyelve szuverenitása kérdése (vagy jobb ha souveraine-itást írok?), kérdése annak, hogy ránk nézve a mi nyelvünk, a mi helyesírásunk, a mi kiejtésünk, a mi közönségünk legyen a döntő, a mindenek felett való; kérdése annak, hogy az még nem műveltség, ha valahogy tökéletlenül tudunk egy-két nyelvet, de a műveltség első föltétele, hogy a magunkét jól tudjuk, babonásan szeressük, törvényeit tartsuk mindenben, a legparányibb dologban is és jogait védelmezzük.

Természetesen, itt nem tudományos munkákról van a szó, hanem a nagy olvasóközönség számára készült könyvekről. A tudományos könyvek tudós olvasók számára vannak írva s azoknak, sajnos, nemcsak az idegen helyesírását nem tudjuk olvasni, hanem gyakran a magyar mondataikat sem értjük meg.

Ennyit kívántam elmondani erről a kérdésről itt. Ha amit mondtam, nem elég oknak azok előtt, akik tán egy-két idegen nyelvet tudnak s nehézség nélkül olvasnak azon idegen neveket: elég tán mentségnek, jóakaratom és szándékom megismerésének.

Budapesten, 1921. február havában

Rákosi Jenő

ELSŐ KÖTET
Hakkelberry Finn kalandjai

I. FEJEZET

Rólam ugyan nem tud senki semmit, ha csak nem olvasta a könyvet, melynek a neve Tom Szójjer kalandjai; de sebaj. Azt a könyvet Mark Tvén úr csinálta és úgy egészben igazat beszélt benne. Voltak dolgok, ahol tódított az öreg, de nagyjában igazat beszélt. Nem nagy dolog. Én nem tudok embert, aki egyszer-másszor ne hazudnék, ha csak nem Polly nénit vagy özvegyasszonyt vagy Maryt. Polly néniről - a Tom Szójjer nénijéről, - Mariról és özvegy Duglasznéről minden el van mondva abban a könyvben, amely javarészt becsületes könyv; némi tódításokkal, amint már mondtam.

Ami körül ez a könyv forog, ennyi: Tom és én megtaláltuk a pénzt, amit a rablók elrejtettek a barlangban és ettől gazdag emberek lettünk. Fejenként hatezer dollárt kaptunk, parázs aranyat. Rettenetes nagy látványosság volt az úgy egy halomban. Hát Daccsev bíró fogta és kiadta interesre és kaptunk róla fejenként napjára egy dollárt, - a mi több, mint amennyivel az ember tudná mit csináljon. Özvegy Duglaszné pedig magához vett fiaként és azt mondta, meg akar civilizálni. De keserves volt nála az életem végig, mert, hogy rém rendes és tisztességes volt az özvegyasszony minden dolgában. Igy aztán mikor nem bírtam tovább, odébb álltam. Vissza-belebújtam régi rongyaimba és turisüvegembe és szabad voltam és jó volt. De Tom Szójjer fölhajkurászott és azt mondta, rablóbandát akar alakítani és engem is bevenne, ha visszamennék az özvegyasszonyhoz és rendes ember lennék. Igy hát visszamentem.

Az özvegyasszony sírva fogadott és szegény eltévedt báránynak mondott, és mondott még egyéb neveket is rám, de nem rossz szándékkal tette. Megint visszagyömöszölt abba az új ruhába, én meg mit tehettem egyebet, igyekeztem, igyekeztem, de nagyon elkámpicsorodtam. Mert hát csak elölről kezdtük megint. Az özvegyasszony meghúzta a csöngettyűt ebédre, és akkor pontosan ebédelni kellett. Ha asztalhoz ültünk, nem lehetett egyenesen hozzáfogni az ebédhez, de várni kellett, hogy az özvegyasszony mindenik tálba beledugja fejét és pöröljön valamit az ételre, pedig igazában semmi hiba se volt bennük. Azaz, hogy semmi egyéb, mint hogy minden dolgot külön főztek meg. Afféle csapszékben meg lacikonyhában másképp megy a dolog. Ott összekeverik a holmit, valami lével leöntik, aztán megvan.

Vacsora után előszedte a könyvét és beszélt Mózesről meg a gyékénykosárról, én meg nagy buzgón utána, hogy mindent kitudjak róla. De egyszer csak kiszalasztotta, hogy Mózes már jó nagy ideje, hogy meghalt. Ezután aztán már nem is törődtem vele. Mert én ugyan hótt emberekre nem adok semmit.

Nemsokára aztán szerettem volna pipálni és megkértem az özvegyasszonyt, hogy engedje meg. Ő nem. Azt mondta, ronda szokás az és nem is tiszta mesterség és hogy azon legyek, hogy ne tegyem többé. Hát ilyen némely ember. Kapva-kapnak olyan dolgon, amihez nem is konyítanak. Agyonsanyargatta magát Mózessel, aki se atyjafia nem volt, se akárkinek hasznára nem lehetett, mert hiszen tetszik tudni, halott ember volt; de rém hibásnak mond engem, amért olyat teszek, amiben bizony van valami jó. Ő maga meg tubákol is, ami természetesen rendben való, mert, hogy ő cselekszi.

Húga, Vatszon kisasszony, egy tűrhetően nyurga ókulás vén leány, nemrég jött oda hozzá lakni, és most rám vetette magát egy abécés könyvvel. Vagy egy óráig ült rajtam meglehetős keményen, s akkor az özvegyasszony szavára enyhébb lett. De nekem már elég volt. Egy órán át rém unalmas lett a dolog, s én ide-oda izegtem-mozogtam. Azt mondja Vatszon kisasszony: »Ne tedd oda fel a lábadat, Hakkelberry« és »ne görbülj hétrét, ülj egyenesen, Hakkelberry«; majd meg mindjárt rá: »Ne ásítozz, ne nyújtózkodjál úgy, Hakkelberry s mért nem próbálod meg jól viselni magadat?« Aztán beszélt mindenfélét a kárhozottak helyéről, és én azt mondtam, bár inkább ott volnék. Erre dühös lett, pedig én nem gondoltam semmi rosszat. Csak éppen szerettem volna máshova menni; valami változást szerettem volna, de nem volt abban semmi különös. Ő azt mondta, istentelenség ilyet mondani. Azt mondta, ő a világ minden kincséért se mondana ilyet; hogy ő úgy óhajt élni, hogy az üdvözültek helyére jusson. No, én ugyan semmi hasznát se láttam annak, hogy olyan helyre menjek, a hova ő mén, hát mondok magamban, nem is igen fogok ráiparkodni. De megmondani nem mondtam meg, mert mondok, csak bajt csinálok vele és semmi jót. Ő azonban nekilendült és mindent elmondott az üdvözültek helyéről. Azt mondta, hogy az embernek egyéb dolga se lesz, mint naphosszat ide-oda járkálni, hárfával a kezében és énekelni hozzá örökkön örökké. Hát bizony ez se nagyon akarózott nekem. De ezt se mondtam meg. Kérdeztem tőle, mit gondol, oda jut-e Tom Szójjer, és ő azt mondta, bizony jó darabig aligha. Ennek örültem, mert úgy szeretném, hogy együtt legyünk, ő meg én.

De Vatszon kisasszony nem tágított tőlem s a dolog nagyon fárasztó és unalmas kezdett lenni. Nemsokára behívták a szerecseneket is és imádkoztak és aztán mindenki lefeküdt. Én fölmentem a szobámba egy szál gyertyával, melyet az asztalra tettem. Aztán székbe ültem az ablak mellett és próbáltam valami kedves dologra gondolni, de hasztalan volt. Olyan elhagyottnak éreztem magamat, szinte azt kívántam, bár meghalnék. A csillagok csillogtak s az erdőben gyászosan suttogtak a levelek; és hallottam egy baglyot, jól a távolban, amint kuvikolt valakinek, aki meghalt, és egy kutyát tutulni egy haldoklónak; és a szél mintha nekem próbált volna valamiről suttogni, de nem tudtam megérteni, hogy miről és végigborzongatta a hátamat. Aztán távol az erdőben hallottam azt a bizonyos hangot, ami kísértettől ered, amikor valamit meg akar mondani, ami a lelkét nyomja, de nem tudja magát megértetni, és ettől nincsen nyugodalma a sírjában és így kell kóborolnia gyötrődve minden éjszaka. Olyan bátortalan lettem s úgy elkezdtem félni, hogy szerettem volna, ha valami társam lenne. Csakhamar egy pók mászott a vállamra és én elfricskáztam és ő bele a gyertyába; s mielőtt én meg is tudtam volna mozdulni, összepörkölődött. Nem kellett még mástól megkérdeznem, úgyis tudtam, hogy ez rossz jel volt és bajt hoz reám, úgyhogy szörnyen megijedtem, majd kirázott a hideg. Fölugrottam s hármat fordultam a szobámban s mindannyiszor keresztet vetettem magamra, aztán egy szál cérnával csimbókba kötöttem a hajamat, hogy távol tartsam magamtól a boszorkányokat. De nem bíztam magamba semmit. Akkor van az ember így, ha elveszt egy patkót, amit talált, ahelyett, hogy fölszegezné a kapufélfára: de még senkitől se hallottam azt sem, hogy az ember elhárít magáról valami bajt azzal, hogy megöl egy pókot.

Megint leültem, reszketve minden tagomban, s elővettem a pipámat, hogy rágyújtsak, mert, hogy az egész ház olyan csöndes volt most akár a halál s így az özvegyasszony nem fogja megtudni. Nagysokára aztán hallom távolról a toronyórát a városban - ging-gang-gang - üti a tizenkettőt, és aztán megint csendes minden, csendesebb, mint előbb volt. Csakhamar hallok egy ágat csapódni; lenn, a sötétségben, a fák körül valami mozgott. Én ülök csendesen s figyelek. Nyomban hallom oda lenn tisztán, hogy »miau, miau!« Ez jó, s én is: miau, miau! olyan lágyan, ahogy csak lehet és elfújom a gyertyát s kimászom az ablakon az eresztetőre. Aztán leereszkedem a földre s bemászok a fák közé és rittig úgy volt, ott várt reám Tom Szójjer.

II. FEJEZET

Lábujjhegyen mentünk végig a fák közt húzódó gyalogúton az özvegyasszony kertje vége felé, lehajolva, hogy az ágak ne horzsolják a fejünket. Mikor a konyha mellett elmentünk, megbotlottam egy gyökérben, ami zajjal járt. Lehasaltunk és csöndesen feküdtünk. Vatszon kisasszony ormótlan Dzsim nevű szerecsenje a konyhaajtóban ült, tisztán láttuk őt, mert a háta mögött világosság volt. Felkelt s néhány percig kinyújtott nyakkal hallgatózott. Aztán azt mondja:

- Ki a’?

Még egy kicsit figyelt, aztán lábujjhegyen lejött és ippeg kettőnk közt megáll. Szinte megérinthettük volna. Hát mintha percek és percek teltek volna el minden hang nélkül, s mi szinte szorosan egymás mellett. Egy helyen a bokám viszketni kezdett; de nem mertem megvakarni; aztán elkezdett a fülem viszketni, aztán megint a hátam, ippeg a két vállam között. Úgy éreztem, mindjárt belehalok, ha meg nem vakarhatom. Hát igaz, ezt én sokszor észrevettem már. Ha úri nép közt van az ember, vagy temetésen, vagy el akarsz aludni, de nem vagy álmos, - és akármint, akárhol vagy, ahol nem való, hogy vakarózzál, hát nem elkezd viszketni fölfelé vagy ezer helyén a tested? De hamarosan aszondja Dzsim:

- Beszélni, ki vagy? Hun vagy? Kutyád meg a macskát, ha nem hallotta valami. No, hát tudok már micsinász. Leülsz ide, míg megesent nem hallik.

Igy aztán lekuporodott a földre köztem és Tom között. Hátát nekitámasztotta a fának, két lábát kinyújtotta, úgyhogy az egyikkel majd, hogy el nem érte az enyém. Most az orrom kezdett viszketni. Úgy viszketett, hogy már könnybe lábadt a szemem. De nem mertem megvakarni. Aztán elkezdett belül viszketni. Most már ott viszketett, amin ültem. Nem tudtam, hogy a manóba tudjak csöndesen megülni. Ez a nyomorúság eltartott így vagy hat-hét percig, de persze, sokkal többnek tetszett ennél. Tizenegy különböző helyen viszketett már a testem. Gondoltam, már egy minutánál tovább nem győzöm, de összeszorítottam a fogamat és mondok, megpróbálom. Éppen akkor Dzsim erősen kezdett lélekzeni, aztán elkezdett hortyogni - és ekkor már semmi bajomat sem éreztem.

Tom jelt adott, - valami kis hangfélét a szájával és mi négykézláb mászva elmentünk. Mikor egy tíz lábnyira távol voltunk, Tom a fülembe súgott, hogy ő szeretné mulatságból Dzsimet a fához kötözni; de én azt mondtam ne; fölébredhetne, zavart csinálna és kitudódhatna, hogy nem vagyok a házban. Erre Tom azt mondja, hogy nem hozott elég gyertyát és hogy visszalopózik a konyhába és szerez. Ezt se akartam. Mondok Dzsim felébred és ránk jön. De Tom meg akarta reszkírozni; így hát visszalopóztunk és elhoztunk három szál gyertyát, és Tom tíz centet hagyott az asztalon a gyertya árába. Ahogy kijöttünk, én már majd ónossá lettem, hogy távozzunk; de Tommal nem lehetett bírni, neki muszáj volt négykézláb visszamenni Dzsimhez, hogy valamiképp csúffá tegye. Én vártam s úgy tetszett, jó időig, minden olyan csöndesnek és elhagyottnak látszott.

Alighogy Tom visszajött, átvágtunk a gyalogúton a kerítés mellett végig s csakhamar fölkapaszkodtunk a meredek domb tetejére a ház túlsó oldalán. Tom azt mondja, levette Dzsim kalapját s a feje fölé akasztotta egy ágra. Dzsim mozdult egyet, de nem ébredt fel. Utóbb Dzsim azt mesélte, hogy boszorkányok megbabonázták, megigézték, megnyergelték és belovagolták vele az országot, aztán megint odaültették a fa alá s feje fölé akasztották a kalapját, hogy ebből láthassa, kik csinálták vele a dolgot. S mikor másodszor beszélte el, már azt mondta, lenn voltak rajta Nyúorleanszban, s utóbb, ahányszor elmondta, mindig többet mondott, s hamarosan az lett belőle, hogy végighajszolták a világon, majd halálra fárasztották s hogy most is túrós a háta a nyeregtől. Őrülten büszke volt az esetére Dzsim és annyira ment, hogy a többi szerecsent már kutyába se vette. Jöttek is hozzá a szerecsenek a hetedik vármegyéből is, hogy hallgassák a történetét és nagyobb respektusa lett, mint akármely más szerecsennek az országban. Idegen szerecsenek tátott szájjal bámultak rá, mint egy csodára. A szerecsenek mindig boszorkányokról beszélgetnek a sötétben a konyhán a tűzhely körül; de valahányszor valamelyik effélét beszélt s úgy tett, mintha ő tudna mindent erről a dologról, Dzsim beleköhentett és aszondja: »Hm, mit tudsz te a boszorkányokról.« Az ilyen szerecsennek aztán be is fellegzett: kénytelen volt hátrább ülni egy paddal. Dzsim mindig is a nyakán madzagon hordta az ötcentes pénzt s azt mondta, maga az ördög adta neki sajátkezűleg azzal, hogy akárkinek a baját elveheti vele és akkor idézhet vele maga elé boszorkányt, amikor akar, csak rá kell olvasni valami szentenciát. De azt soha se mondta meg, hogy mit kell ráolvasni. Jártak is hozzá a szerecsenek az egész vidékről s mindenüket odarakták Dzsimnek csak azért, hogy megnézhessék az ötcentest, de hozzá nem nyúltak volna, mert hiszen az ördög keze nyoma volt rajta. Dzsim teljesen el is romlott, már, mint cselédnek, annyira ki volt vele, hogy látta az ördögöt és hátaslova volt a boszorkányoknak.

Hát mikor Tom meg én fölértünk a dombtető élire, lenéztünk a faluba s láttunk két vagy három pislogó világosságot. Talán beteg volt ott a háznál. És a csillagok olyan szépen sziporkáztak a fejünk felett; és lenn a falu mellett volt a folyóvíz, szinte egy egész mérföldnyi széles és borzasztóan csendes és óriás volt a dolog. Lementünk a dombról s ott találtuk elrejtőzve a régi erdőben Dzsó Hápert, Ben Ródzserszt és még két vagy három fiút. Erre eloldottunk egy lélekvesztőt és leereszkedtünk a folyón vagy harmadfél mérföldnyire a nagy bevágásba a part dombos oldalán és kikötöttünk.

Ott volt egy jó darab cserjés és Tom mindenkinek az esküjét vette, hogy nem árulja el a titkot, és mutatott egy lyukat a dombon, ahol legsűrűbb volt a bokor. Aztán meggyújtottuk a gyertyákat és bemásztunk négykézláb. Mentünk vagy kétszáz rőfnyire és ott a barlang kitágult. Tom végigtapogatta a csapásokat és csakhamar bebujt egy fal alatt, ahol az ember nem is gondolta volna, hogy lyuk van. Végigmentünk egy keskeny folyosón és valami szobafélébe értünk, csupa nedves, nyirkos és hideg és ott megálltunk. Tom aszondja:

- Most hát megalakítsuk a rablóbandát és elnevezzük Tom Szójjer hadának. Mindenkinek, aki be akar állani, esküt kell tenni és vérrel kell a nevét leírni.

Mindnyájan vállaltuk. Igy Tom kihúzott a zsebéből egy árkus papirost, amelyikre ráírta volt az esküvést és felolvasta. Megesküdött mindenik fiú, hogy kitart a banda mellett és sohasem árulja el semmiféle titkát. És ha akárki bántaná akármelyik bandabeli fiút, azt és az egész famíliáját tartozik az a fiú megölni, aki erre kijelölődik, és nem szabad sem ennie, sem innia addig, amíg meg nem ölte és nem vágott a mellére keresztet, ami a bandának a jelvénye. És senkinek, aki a bandához nem tartozik, nem szabad ezt a jelet használnia, és ha használja, arra rá kell írni, és ha még egyszer használja, azt is meg kell ölni. És ha akárki, aki a bandához tartozik, elmondja a banda titkait, annak el kell vágni a nyakát, el kell égetni a testét és a hamvait szélnek kell ereszteni és a vérrel írt listáról kitörlődik a neve és sohasem említik többé, hanem átok alá vetik és elfelejtik mindörökre.

Mind azt mondták, hogy ez aztán igazán egy gyönyörű eskü, és kérdezték Tomot, hogy a maga fejiből szedte-e. Ő azt mondta, hogy egyet-mást abból, a többit zsivány- és rablótörténetekből, és minden bandának, amelyet valamire tartottak, megvolt ez az esküje.

Némelyek azt gondolták, jó lenne azoknak a fiúknak, akik elárulják a titkokat, a famíliájukat is megölni. Tom azt mondta, hogy ez jó dolog és ceruzával beleírta. Ekkor Ben Ródzsersz így szólt:

- Ehun van Hokk Finn, neki nincsen famíliája, - akkor micsinálunk ű vele?

- Nincsen, - mondja Tom Szójjer - hát nincsen neki apja?

- Apja az vóna, de soha se lehet látni mostanában. Máskor ott hevert részegen a cserzőben a disznók között rendesen, de tán több mint esztendeje, hogy már ott se látták.

Erről aztán tanakodtak, s engem már ki is nulláztak volna a bandából, mert, hogy azt mondták, minden fiúnak kell famíliájának vagy valakijének lenni, aki megölődhessék, mert ez különben nem volna rendes és igazságos dolog a többiekre nézve. De bizony senki sem tudott semmit se kisütni, s mind meg voltak akadva s ott ültek némán. Én már majd elríttam magamat, de egyszerre eszembe jutott valami és odaajánlottam nekik Vatszon kisasszonyt, azt meg lehetne ölni. Mind azt mondták:

- Hó, az jó lesz, az jó lesz. Rendben van a dolog. Hokk beállhat.

Aztán mind megszúrták tűvel az ujjukat, hogy vérrel aláírják az esküt és én rátettem a keresztvonásomat a papirosra.

- Már most, - aszondja Ben Ródzsersz - mi lesz a banda dolga?

- Semmi, csakis rablás és gyilkosság, - mondja Tom.

- De hát mit raboljunk? Házbeli holmit, marhát vagy…

- Kuss! Marhát lopni elkötés és betörés, nem rablás, - mondja Tom Szójjer. - Nem vagyunk mi kapcabetyárok. Abba nincsen virtus. Mink útonállók vagyunk. Megállítjuk a postakocsikat meg a hintókat az országúton, arcunkon álorcával, az utasokat megöljük s elszedjük a pénzüket meg az órájukat.

- Mindig meg kell ölni az utast?

- Persze, hogy meg kell. Az a legjobb. Vannak némely hozzáértők, akik másképpen gondolkoznak, de legtöbben azt tartják, legjobb megölni. Kivéve némelyeket, akiket idehurcolunk a barlangba és itt tartjuk, amíg bírságot nem adnak érte.

- Bírság, mi az?

- Nem tudom. De ehhez kell magunkat tartanunk. Olvastam könyvekben, hát így kell csinálnunk.

- De hogy csináljuk így, ha nem tudjuk, hogy micsoda?

- Üsse a kő, ezt kell csinálni. Mondom, hogy ez áll a könyvekben. Ha mást akartok csinálni, mint amire a könyv tanít, akkor összezavartok mindent.

- Ezt ugyan könnyű mondani, Tom Szójjer, de hogy a fenébe tudjuk a fickókat megbírságolni, ha nem tudjuk, mit kell velük csinálni. Ennek szeretnék a végére járni. Azért hát mit gondolsz, mi lehet az?

- Hát én nem tudom. De ha tán addig itt tartjuk, amíg meg nem bírságolódnak, az annyit tesz, hogy amíg meg nem halnak.

- Emmár valami. Ez böki. Mért nem mondtad mindjárt ezt? Addig tartjuk itt, amíg halálra nincsenek bírságolva. De keserves náció lesz az itt a nyakunkon, mert mindent elesznek előlünk és örökösen el fognak akarni szökni.

- Bolond beszéd, Ben Ródzsersz. Hogy szökhetnének el, ha ott a strázsa s akkor lő beléjük, amikor mozdulnak.

- Strázsa. No, az jó. Igy hát valamelyikünk ott ül minden éjjel és soha a szemét se hunyja le, csak hogy őrizze őket. Ezt ugyan bolond dolognak nézem. Mért ne fogna az ember mindjárt egy furkósbotot és lebírságolja vele azon mód, ahogy odajönnek?

- Azért nem, mert nem így van a könyvekben. Azt mondd meg, Ben Ródzsersz, rendesen akarod-e a betyárságot vagy nem. Elhiheted, hogy azok, akik a könyveket csinálták, tudják a dolog rendjét. Azt hiszed, tőled fognak valamit tanulni? Arról ugyan lekéstél. Nem, tisztelt uram, mink már csak így leszünk s annak rendje módja szerint végezzük rajtok a bírságot.

- Rendben van. Én ugyan nem bánom, de akárhogy is, bolondság a dolog. S mondd, az asszonyokat is megöljük?

- Hej, Ben Ródzsersz, ha én olyan tudatlan volnék, mint te, hát ráhagynám. De nem, soha effélét senki még a könyvekből nem olvasott. Az asszonyokat elhurcolják a barlangba, ott úgy bánnak velük, mint a hímes tojással és ők csakhamar belénk szeretnek és soha se kívánkoznak el onnan többé.

- Ha így van, beleegyezem, de magam nem kérek belőle. Egyre-kettőre úgy meg lesz zsúfolva a barlangunk asszonyokkal meg emberekkel, akiket meg kell bírságolni, hogy a rablók számára hely sem marad benne. De hát csak folytasd, én elmondtam a magamét.

A kis Barnesz Tommy ezalatt elaludt s most, hogy fölkeltették, nagyon megijedt, elkezdett ordítani, hogy ő hazamegy a nyanyájához és nem kér többet a zsiványságból.

Ebből aztán nagy mulatságot csináltak a többiek s elnevezték síróbíró-babának, amitől feldühödött s azt mondta, megy egyenest haza és elmondja minden titkunkat. De Tom öt centet adott neki, hogy legyen békén s azt mondta, most menjünk haza mind, a jövő héten pedig jöjjünk el és raboljunk ki valakit, egy-két embert pedig öljünk meg.

Ben Ródzsersz erre azt mondta, hogy ő nem sokat járhat ki, csakis vasárnapokon, hát azt kívánta, hogy kezdjük a dolgot vasárnap; de a többi fiú mind azt mondta, hogy istentelenség lenne vasárnap kezdeni, és ez el is döntötte a kérdést. Abban maradtak, hogy össze fognak jönni s megállapítják a napját legközelebb. Erre megválasztottuk Tom Szójjert a banda fővezérének, Dzsó Hápert alvezérnek s haza indultunk.

Már éppen, hogy pitymallott, mikor fölkapaszkodtam a pitar tetejére s bemásztam az ablakomon. Új ruhám csupa faggyú és sár volt, magam fáradt, mint egy kutya.

III. FEJEZET

Nohát másnap szépen megmosta a fejemet Vatszon kisasszony a ruhámért; de az özvegyasszony nem szidott meg, csak megpucolta a ruhámat a faggyútól és sártól és olyan szomorúan nézett hozzá, hogy azt gondoltam magamban, egy ideig jól fogom magam viselni, ha lehet. Aztán Vatszon kisasszony bevitt a benyitóba és imádkozott velem. De semmi haszna se lett. Azt mondta, imádkozzam minden nap és akkor beteljesedik akármit is kérek. De az se volt igaz. Egyszer kaptam horgászó ostort, de nem volt rajta horog. Persze, horog nélkül semmi hasznát se vettem. Én próbáltam imádkozni háromszor-négyszer is horogért, de valahogy el kellett hibáznom a dolgot. Nemsokára rá aztán egyszer megkértem Vatszon kisasszonyt, hogy próbálkozzék meg ő, de ő azt mondta, bolond vagyok. Hogy mért, azt nem mondta meg, én pedig magamtól nem tudtam rájönni.

Egyszer aztán nekiültem jól benne az erdőben és elgondolkoztam rajta. Mondok, ha az ember mindent megkaphat, amiért imádkozik, akkor Dijkon Vinn mért nem kapja meg a pénzit, amit sertéseken vesztett? És mért nem kapja vissza az özvegy az ezüsttubákos pikszisét, amit elloptak tőle? Akkor Vatszon kisasszony mért nem hízik meg? Nem, mondok, nincs ebben semmi. Elmentem az özvegyhez és elmondtam a dolgot neki, és ő azt mondta, hogy amit az ember imádságért kap, az lelki ajándék. Ez ugyan nekem új kapu volt, de ű megmagyarázta, hogy mit gondolt. Hogy másokon kell segítenem, hogy mindent meg kell tennem másokért és minden időben csak velük kell törődnöm és soha se magamra gondolnom. Ebbe aztán én olybá vettem a dolgot, Vatszon kisasszony is beleszámítódnék. Kimentem az erdőbe s jól megforgattam a dolgot elmémben sokáig, de semmi hasznát sem tudtam kitalálni, csak a másokét, végre gondoltam, minek törjem érte magamat s annyiban is hagytam. Egyszer-egyszer az özvegyasszony félreült velem és beszélt az Isteni Gondviselésről, de úgy, hogy az embernek a nyála folyt tőle; de már tán másnap Vatszon kisasszony fogott el és újra lecsepült mindent. Mondok, látom már, hogy kétféle Gondviselés van a világon és egy szegény gyerek elég tisztességesen járna az özvegyasszony Gondviselésével, de már a Vatszon kisasszonyéval végképpen pórul járna. Meg is gondoltam s rászántam magam, hogy én az özvegyasszonyéval tartok, ha kellek neki, ámbár, hogy el nem tudtam képzelni, miképp csinálná ezentúl jobban, mint eddig csinálta velem, tekintve, hogy olyan tudatlan, elesett és ordináré gyerek voltam.

Tatát nem látták már több mint egy éve és ez jó volt nekem, mert magam se kívántam látni. Ha józan volt és elcsíphetett, rendesen el szokott agyabugyálni, ámbár, hogy én lehetőleg mindig az erdőn tanyáztam, amikor ő itthon járt. Ebben az időtájban volt, hogy a vízbe fúlva találták, mintegy tizenkét mérföldnyire a várostól fölfele, azt beszélték. Mindenképp azt mondták, hogy ő lett volna. Azt mondták, hogy éppen az ő nagysága volt a vízbe fúlt emberé, rongyos volt és szokatlanul hosszú volt a haja, ami mind ráillett tatára; de semmire se mentek az arcával, mert, hogy már olyan sokáig volt a víz alatt, hogy már szinte nem is volt emberi arca. Azt mondták, hogy hanyatt úszott le a vízen. Kifogták s eltemették a parton. De nem sokáig tartott az örömem, mert egyszer csak eszembe jutott valami. Biztosan tudtam, hogy a vízbe fúlt ember nem hanyatt úszik a vízben, hanem arccal lefelé. Ebből tudtam, hogy nem tata volt, hanem egy férfinak öltözött asszony. Erre megint elszontyolodtam. Mondok, az öreg egyszer csak itthon terem újra, amit bizony sehogy se kívántam.

Játszottunk azután egyszer-másszor még zsiványosdit vagy egy hónapon át és én akkor abbahagytam. A többi fiú is abbahagyta. Kirabolni nem raboltunk ki senkit, meg sem öltünk senkit, de úgy tettünk mintha tettük volna. Ki-kicsaptunk az erdőből és nekimentünk disznóhajcsároknak, meg asszonyoknak, kik zöldséget vittek a piacra, de soha senkit be nem raktároztunk a barlangba. Tom Szójjer a disznókat ércnek mondta, a sárgarépát és egyéb holmit ékszernek, s mikor visszatértünk a barlangba, ott eldicsekedtünk vele egymásnak, hogy mit végeztünk, hány embert öltünk meg és jegyeztünk meg kereszttel. De én ennek semmi hasznát nem tudtam belátni. Egyszer leküldött Tom Szójjer egy fiút, hogy fusson körül egy égő bottal, amit ő véres kardnak nevezett (ez volt a jele annak, hogy a bandának gyülekeznie kell) s azt mondta, titkon híreket kapott a kémeitől arról, hogy másnap egy egész csapat spanyol kereskedő és Mooric, mind rémgazdagok, Kévhollóban fognak táborozni kétszáz elefánttal és hatszáz tevével és ezernél több öszvérrel, minden állat tele rakva gyémánttal, és nem őrzi őket senki, csak vagy száz strázsakatona és így mi, amint mondta, lesbe állhatunk, leöldöshetjük az egész frekvenciát és bezsebelünk mindent. Azt mondta, tartsunk készen puskát, kardot. Ő ugyan egy sárgarépás kocsit se támadott meg anélkül, hogy a kardot, puskát ki ne pucoltatta volna, pedig csak léc meg söprűnyél volt mind és azt ugyan pucoltattad, amíg bele nem szakadtál, attól ugyan egy fityinggel se lett jobb, mint azelőtt volt. Én ugyan nem hittem, hogy meg tudjuk lékelni a spanyolok és Mooricok ilyen hadát, de roppant szerettem volna elefántot meg tevét látni, hát én ott is voltam másnap, szombaton a lesben. És amikor elhangzott a jelszó, hát ki az erdőből, le a domb oldalán. De biz ott a spanyoloknak, meg Mooricoknak híre se volt, se elefántnak meg tevének. Iskolásgyerekek tartottak majálist, az is mind az apraja. Rájuk rontottunk és nekikergettük őket a dombnak, találni azonban nem találtunk egyebet apró pogácsánál meg lekvárnál, de Ben Ródzsersz elcsípett egy rongybabát, Dzsó Háper pedig egy énekeskönyvet meg egy irkát. De aztán ránk jöttek a tanítók, mi meg eldobáltuk a holmit és elinaltunk. Gyémántot se láttam, s meg is mondtam Tom Szójjernak. Ő azt felelte, volt ott teméntelen. Azt mondta, voltak ott Mooricok, meg elefánt meg minden. Hát mondok, akkor mért nem láttuk mi is? Ő azt mondta, ha nem volnék olyan tudatlan, hanem olvastam volna a könyvet, melynek címe Don Kihoté, tudnám s nem kérdezném. Azt mondta, babonaság volt a dologban. Azt mondta, százával volt ott a katona, meg az elefánt, meg a kincs és így; de voltak ellenségeink, akiket ő Mágusoknak nevezett, akik átváltoztatták az egészet egy elemi iskolává, éppen csak a mi truccunkra. Rendben van, mondok, de akkor nekünk meg a Mágusok ellen kellett volna mennünk. Tom Szójjer azt mondta, hogy bibaszt vagyok.

Rájuk rontottunk.

- Hej, azt mondja, egy Mágus meg tud idézni egy sereg tündért, ezek meg pozdorjává aprítanak, mielőtt annyit mondhatnánk, hogy kukk. Olyan nagyok azok, mint egy élő fa és olyan szélesek derékban, mint egy templom.

- Jól van, mondok, tegyük fel, hogy nekünk is lenne néhány tündérünk: akkor nem bánhatunk el a másik bandával?

- De honnan szereznéd?

- Tudom is én. Honnan szerzik azok?

- Hej, azok megdörzsölnek egy ócska rézlámpát vagy vasgyűrűt és arra csak úgy rajzik oda a tündér, és csak úgy szakad körülöttük a villám és a dörgés és támad nyomukban a füst, és amit csak rendelnek nekik, egy-kettőre megteszik. Azoknak semmi kirántani fundamentumostól egy becsukott tornyot és ráborítani egy tanfelügyelőnek vagy akárkinek a kobakjára.

- S ki kényszeríti őket rá, hogy jöjjenek?

- Ki, akárki, ha megdörzsöli a rézlámpást vagy a vasgyűrűt. Az parancsol azoknak, aki megdörzsöli a lámpát vagy a gyűrűt s meg kell mindent csinálniuk, amit mond nekik. Ha azt mondja, építsenek föl egy negyvenmérföldes palotát csupa merő drágakőből és töltsék meg gumibagóval, vagy amit csak kíván az ember és hozzák el neked feleségül a kínai császár leányát, meg kell tenniük és meg is teszik mielőtt másnap a nap fölkelne. De értsd meg, még körül is táncolják a palotát az egész országon végig, ha az ember kívánja.

- No hát, tökfejű nép is az, úgy nézem én, ha nem tartja meg magának azt a palotát, ahelyett, hogy így a bolondját járja körülötte. Dejszen, csak volnék én olyan tündér, előbb látnám én azt az urat Kukutyinban zabot hegyezni, mintsem, hogy abbahagyva a magam dolgát, ő hozzá siessek egy ócska lámpás vagy egy gyűrű dörzsölésétől.

- Hogy beszélhetsz már így fiam. Muszáj kellene gyünnöd, ha dörzsöli, akár tetszik, akár nem.

- Mit, oszt, hogy olyan nagy, mint egy élő fa és olyan vastag, mint egy templom? Jól van, hát jönnék; de tudom istenem fára is mászna tőle, még pedig a legnagyobbra, ami az országban van.

- Csipisz! Nem lehet Hokk Finn teveled okosan beszélni. Nem értesz te semmihé se. Hígfejű legény vagy te mindenestül.

Két-három napig eltűnődtem ezen, s mondok, hadd lám hát, mi van a dologban. Szereztem egy ócska rézlámpást és egy vasgyűrűt s kimentem az erdőre s dörzsöltem, dörzsöltem, hogy úgy folyt rólam a víz, mint az egyszeri cigányról, mondok, majd építtetek egy palotát s eladom jó pénzért. De semmi látszatja se volt, tündér ugyan nem jött. Mondok hát, mind az egész izé nem egyéb, mint Tom Szójjer tódítása. Talán ő hitte a Mooricokat, meg az elefántokat, én mást gondoltam. Egészen olyan volt az, mint az igazi vasárnapi ismétlőiskola.

IV. FEJEZET

Elmúlt két-három hónap s benne voltunk a java télben. Majd az egész időn át iskolába jártam, tudtam silabizálni, meg olvasni, már írni is valamelyest; el tudtam mondani az egyszeregyet egészen addig, hogy hatszor hét harmincöt s azt tartom, ennél többre tán nem tudnám vinni, ha örökké élnék is. Bizony, a matematika sehogy se akarózott.

Eleintén útáltam az iskolát, de lassan-lassan odáig vittem, hogy el tudtam szenvedni. Ha már nagyon belefáradtam, akkor melléje kerültem s ha másnap becsuktak, az jót tett és helyrehozott megint. Igy aztán mentől tovább jártam az iskolát, annál könnyebbnek tetszett. Valahogyan beletörődtem az özvegyasszony szokásaiba is, nem találtam már olyan göcsörtösnek. Hogy házban laktam, meg ágyban háltam, az bizony rendszerint kényelmetlen dolog volt, de mielőtt a hideg idő beállt, ki-ki szoktam osonni s egyszer-másszor az erdőn is háltam és ott kipihentem a dolgot. Jobb szerettem a régi életet, de hogy hozzászoktam, jó volt, már, mint úgy valamennyire, az új is. Az özvegyasszony azt mondta, hogy lassan megy, de biztosan és meglehetősen. Azt mondta, aszondja, hogy nem válok szégyenére.

Egy reggel, fölöstökömkor, véletlenül fölborítottam a sótartót. Én hamarosan odakapok a kezemmel egy csipetért, hogy átvessem a balvállamon, ami távol tartja az embertől a szerencsétlenséget. De Vatszon kisasszony megelőzött s elém vágott. »Hordd el a mancsodat, - aszondja - Hakkelbery, micsoda zsinagógát csinálsz te mindig!« Az özvegyasszony szólt értem egy jó szót, de tudtam én jól, hogy ez nem távoztatja el a balszerencsét. Reggeli után elmentem hazulról, elszontyolodva és megrogyva, s azon tűnődtem, hol szakad a nyakamba a baj és miféle lesz. Van rá mód, hogy az ember elhárítsa magáról a balsorsot, de ez nem az a mód volt. Igy aztán már nem is próbáltam egyebet, csak ide-oda lődörögtem elesetten s lestem, hogy mi lesz.

Lementem a házelőtti kertbe s átmásztam a hágcsón, ahol az átjáró van a nagy utcai kerítésen. Mintegy ujjnyi hó volt a földön s abban észrevettem valakinek a lába nyomát. Onnan gyüttek a nyomok a kőfejtő felől s egy darabig megálltak a hágcsó körül, aztán tovább mentek a kerítés hosszat. Furcsa, hogy nem gyüttek be, ha már ott álldogáltak. Nem tudtam mire véljem. Valamiképpen nagyon különös dolog volt. Mondok, hogy utánuk megyek, de előbb lehajoltam, hogy megnézzem, miféle nyom. Eleintén semmit se vettem észre, de aztán megláttam valamit. A bal csizma sarkába kereszt volt formálva vastag szögekből, ami távol tartja a gonoszt.

Abban a minutában kezembe a lábam s vágtatok le a dombról. Egyszer-egyszer hátranézek, de nem látok senkit. Odaértem Szaccser bíróékhoz oly gyorsan, ahogy csak lehet.

- Hé, fiam, - mondja ő - micsoda lélekszakadva jössz. Talán az interesedért jöttél?

- Nem, bíró úr, - mondom én. - Jár már valami?

- Jár hát, a félesztendei megjött az éjjel. Több mint százötven dollár. Egész vagyon egy ilyen fiúnak. Jobb volna rám bíznád, hogy tőkésíteném a hatezerhez, mert, ha fölveszed, el is fogod költeni.

- Nem, bíró úr, - mondom én - én ugyan el nem költöm. De nekem egyáltalán nem is kell, sem a hatezer is nem kell. Jobb legyen a magáé. Szeretném magának adni, a hatezret is, meg a többit is.

Meglepődve nézett rám. Nem tudta, mit gondoljon. Azt mondja:

- Hogy gondolod ezt fiacskám?

- Ne kérdezgessen, - mondom én - kérem, hanem elfogadja vagy sem?

Ő ezt:

- Meg vagyok zavarodva. Baj van?

- Kérem, - mondom én - fogadja el és ne kérdezzen semmit.

Egy darabig gondolkozott, aztán ezt mondta:

- Hohó, látom már. Te el akarod nekem adni, amid van, nem ideadni. Ez rendén van.

Aztán megírt egy papirost és elolvassa s azt mondja:

- Íme, láthatod, benne van, hogy Tekintettel arra, ami azt jelenti, hogy megvettem tőled és megfizettem érte. Nesze neked egy dollár. Most pedig írd alá.

Én meg aláírtam és elmentem.

Vatszon kisasszony szerecsenjének, Dzsimnek volt egy szőrlabdája, akkora, mint az öklöm, amit egy ökör negyedik gyomrából vettek ki, ezzel szokott ő kuruzsolni. Azt szokta mondani, hogy valami szellem lakik benne, aki mindent tud. Én hát éjszaka elmentem hozzá s azt mondom neki, hogy a tatám megint erre jár, mert láttam a lába nyomát. Azt szerettem volna tudni, hogy mi járatban van itt és meddig fog maradni. Dzsim elővette szőrlabdáját, súgott neki valamit, aztán föltartotta magasra s a földre ejtette.

Jó laposan esett, csak néhány ujjnyival odébb gurult. Dzsim újra próbálta, aztán még egyszer, de mindig csak úgy tett a labda. Dzsim lekecelt és a labdához illesztette a fülét és figyelt. De hasztalan volt, a labda nem akar megszólalni azt mondta. Hogy aszondja, néha megszólal ingyen is. Mondok, van egy öreg hamis húszasom, amit nem lehetett használni, mert a réz egy kicsit keresztüllátszott az ezüstözésen, de hogy akkor se fogadnák el, ha nem látszanék keresztül, mert olyan rücskös és a fogása olyan kulimászos, hogy erről is megismernék akármikor. (Azt gondoltam magamban, hogy a dolláromról, amit a bírótól kaptam, nem szólok.) Mondom neki, hogy ez bizony rossz pénz, de talán a szőrlabda elfogadná, mert hátha nem tudja a különbséget. Dzsim megszagolta, beleharapott, megdörzsölte s azt mondta, majd úgy intézi, hogy a szőrlabda azt higgye, hogy jó pénz. Azt mondja, hogy aszondja, hogy fölhasít egy nyers rózsakrumplit és beledugja a húszast és benne hagyja egész éjjel, és holnapra már nem fog keresztüllátszani a réz, sem a fogása nem lesz már kulimászos, és már akárki elfogadja a városban is minden minutában, csak rá kell bízni a krumplira. Persze, én is tudtam, hogy ezt krumplival meg lehet csinálni, de elfelejtettem.

Dzsim a szőrlabda alá tette a húszast, újra lekecelt és hallgatózott. Most már aszondja, rendben van a labda. Azt mondja, szerencsét is mond, ha akarom. Hát csak rajta, mondom én. Igy hát a szőrlabda beszélt Dzsimnek, Dzsim pedig nekem. Azt mondja:

- Még aszondja az üreg, maga se nem tudik, mit akarik. Máskor egyszer gondolik, elmenje, máskor egyszer gondolik nem elmenje. Ukusság meg lesz, ha menik, menik, ha nem menik nem menik, hagyni rá. Kettő ángyel röpködik kürüskürül feje kürül. Egyik fejir finyes csatfilléres, másik feketesitit. A finyes noszogati jóra, egy kicsi; de gyün sitit és fölfordulja mindent. Zember nem tudik, mellik ütet végül elragadik. De nekedn minden rendben. Lesz élete neked fránya komisz sok és fránya jó sok is. Egyszer mikor lesz neked nyavalyás, egyszer mikor lesz neked bajodat, de mindig elmulatik és lesz megint jó. Kettő kicsi vaszunnép röpködik kürüskürül neked kürül. Egyik leszik finyes fejír, egyik leszik sititfekete. Egyik leszik pénzes, egyik leszik kudis. Te elveszik a kudis előbb, aztán hamar elveszik a pínzes. Aztán vigyázik, a vízre nem menik, amit lehet elkerülik, mert türvény, türvény és azt mondi, sors akasztófát szánta nyakadnak.

Mikor pedig meggyújtottam a gyertyámat és fölmentem a szobámba ez éjjel, hát ott ült a tatám, az ő valóságos testi mivoltában.

V. FEJEZET

Becsuktam az ajtót. Aztán megfordultam és ott ült. Rendesen megszoktam tőle ijedni, mert, hogy oly rém sokszor elvert. Azt hittem, most is megijedek, de egy szempillantás alatt láttam, hogy nem. Vagyis, hogy az első lökésre, úgyszólván, hogy kimaradt mintegy lélegzetem; de aztán rendben volt minden, láttam, hogy ennyi ijedség szóra sem érdemes.

Közel ötvenes volt s annyinak is látszott. Haja hosszú, gubancos és zsíros volt s lelógott, az ember látta rajta, mint vadszőlő indán keresztülsütni a szemét. Csupa fekete volt, semmit se szürke és olyan volt hosszú kócos szakálla is. Ahol az arcát látni lehetett, semmi színe sem volt, fehér volt, nem, mint más ember fehérsége, hanem olyan fehér, hogy majd betege lett az ember, olyan fehér, hogy az embernek összezsugorodott tőle a húsa, mint a leveli béka alja, mint a hal bele, oly fehér. A ruhája csupa rongy, mind. Az egyik bokája a másik lába térdin feküdt s ezen a lábán a csizmája likas vót és két lábujja kilátszott és azt egyszer-egyszer megmozgatta. A kalapja a földön hevert, egy ócska puhakalap, a teteje behorpadva, mint egy fedő.

Ott álltam s rámeredtem; ő ott ült és rám, meredt, a székét kissé hanyatt billentve. Letettem a gyertyát. Észrevettem, hogy az ablak nyitva van, mondok ezen mászott be a pitarereszen át. Végigvizsgálgatott s egyszerre azt mondja:

- Ropogós fehérnemű, igazán. Még azt hiszed, hogy tán vagy is valaki, mi?

- Lehet vagyok, lehet nem vagyok, mondom én.

- Ne beszélj velem olyan foghegyről, mondja ő. Mióta oda vagyok, fenemód rákaptál a cifrálkodásra. Majd lejjebb akasztalak egy szeggel, mire végeztünk. Hallom, hogy ki is neveltek, tudsz írni meg olvasni. Tán azt hiszed, különb vagy az apádnál, mert, hogy ő nem tud? No, majd kiverem a fejedből. Ki tanított rá, hogy ilyen mihaszna firlefáncra add magad, mi, ki tanított rá?

- Az özvegyasszony. Ő tanított rá.

- Úgy, az özvegyasszony? Hát az özvegyasszonynak ki mondta, hogy olyan kemencébe dugja a lapátját, amelyben nincs keresni valója?

- Senki se mondta neki.

- Nohát, majd én móresre tanítom őt is. Aztán azt mondom, azt az iskolát elhagyd, érted? Majd adok én nekik odanevelni egy gyereket, hogy az apjával hepciáskodjék és úgy tegyen, mintha különb volna nála. Csak kapjalak még egyszer ott az iskola táján, hallod-e! Az anyád meghalt anélkül, hogy olvasni tudott volna, se írni nem tudott. Az egész família meghalt anélkül, hogy tudott volna. Én se tudok hál istennek. Te meg ehune, de nagyra vagy vele. De hallod-e, én ezt el nem tűröm, nem az az ember vagyok én! Izé, no, hallám csak azt az olvasást.

Elővettem egy könyvet s elkezdtem belőle olvasni valamit Wassingtonról és a háborúkról. Mikor úgy egy fél percig olvastam, elkapta a könyvet és a falhoz vágta. Azt mondja:

- Igaz. Tudsz. Nem igen hittem, mikor mondtad. De ide vigyázz: ezzel a cifrálkodással alább fogsz hagyni. Nem szeretem a dolgot. Nyomodban leszek, galambocskám s ha elcsíplek az iskola körül, úgy helyben hagylak, hogy megemlegeted. Tudnod kéne, hogy első dolog a szent vallás. Még ilyen fiát se láttam apámnak.

Egy kis sárga és kék képet vett a kezébe: tehenek és egy fiú voltak rajta s azt mondja:

- Ez meg mi?

- Azért adták, mert jól tudtam a leckémet.

Eltépte és azt mondja:

- Ennél én jobbat adok: attul is kék meg sárga leszel.

Egy pár szempillantásig ott ült mosolyogva és dörmögve, aztán azt mondja:

- Hát nem vagy te egy szagosillatú ficsúr? Ágya van, meg ágyneműje meg tükre, még egy darab szőnyege is a pallón, - az apád pedig ott hál a cserzőben a disznókkal. Sohasem láttam, valakinek ilyen fia legyen. De tudom, hogy leszedek rólad egyet-mást ebből a csingilingiből, mielőtt végeztünk volna egymással. Se vége, se hossza az úrhatnámságodnak. Azt hallom, gazdag is vagy. Mi? Mennyiben van ez a dolog?

- Hazudik, aki mondja, annyiban van.

- Lám, lám, nézze meg az ember, hogy beszélsz velem. Én ugyan sokat elbírok, de a soknál van sokabb, izé, - ne hozz ki a vénámból. Vagy két napig a városban voltam s ott egyébről se beszéltek, mint hogy milyen gazdag vagy. Beszélték erre lefelé a parton is. Hát holnap odaadod nekem azt a pénzt. Szükségem van rá.

- Nincs nekem pénzem.

- Hazudsz. Szaccser bíró vette föl. Téged illet. Nekem meg szükségem van rá!

- Mondom, hogy nekem nincs. Kérdezd meg Szaccser bíró urat, az is azt fogja mondani.

- Rendben van. Meg fogom kérdezni, és vallani fog; s ha nem, tudni fogom, hogy mért. Mondd csak, mennyi van a zsebedben? Szükségem van rá.

- Csak egy dollárom és az is kell.

- Kell, nem kell, nekem az mindegy. Zargasd ki tüstént.

Elvette, ráharapott, hogy lássa, jó pénz-e, aztán azt mondta, lemegy egy kis pálinkáért; azt mondta, még nem ivott egész áldott nap. Mikor már kívül volt a pitar tetején, visszadugta a fejét s újra szidott, hogy cifrálkodom és hogy nála különb akarok lenni; s mikor azt hittem, már elment, megint visszajött és bedugta a fejét s azt mondta, nem hagyja annyiba azt az iskolát és rám fog lesni és ha ott talál, leüti a derekamat.

Másnap részeg volt s elment Szaccser bíróékhoz s ott kunérozta őt, hogy adja ki neki a pénzt, de nem ment semmire se, s akkor fogadkozott, hogy majd elveteti tőle a törvénnyel.

A bíró meg az özvegyasszony törvényre mentek, hogy a törvényszék vegyen el tőle és egyikük legyen a gyámom; de éppen akkor új bíró jött oda, aki nem ismerte az öreget és azt mondta, hogy a törvényszéknek nem feladata, hogy a famíliákat szétzavarja, ha másképp is lehet segíteni; hát azt mondta, nem kell a gyereket elvenni az apjától. Igy Szaccser bíró és az özvegyasszony kénytelenek voltak annyiba hagyni a dolgot.

Ez persze tetszett az öregnek, akinek aztán nem is volt nyugta többé. Azt mondogatta, úgy megrak, hogy egy kék meg fekete folt lesz az egész testem, ha nem kerítek neki valamelyes pénzt. Én hát kölcsön kértem Szaccser bírótól három dollárt, tata elvitte és leitta magát és fújtatva járt-kelt és káromkodott, lármázott és garázdálkodott. Majd fölverte az egész várost egy cinlábassal, míg éjfél nem lett. Akkor bekísérték és másnap törvény elé került és megint becsukták egy hétre. De ő meg volt elégedve, azt mondta, majd megkeserüli ezt is a fia, akire egyre fújt.

Mikor kiszabadult, az új bíró fejébe vette, hogy új embert formál belőle. Azért magához vette, felöltöztette tiszta új ruhába és családi asztalához ültette reggel, este meg délben, s olyan volt hozzá, ahogy mondani szokták, mint a lágy kenyér. És vacsora után beszélt a fejének mértékletességről s több efféléről, míg az öreg ríva nem fakadt s azt mondta, bolond volt teljes életében s bolondul élt is, de hogy most új életet kezd és senkinek sem lesz szégyenére, és reméli, hogy ebben a bíró úr megsegíti és nem nézi le őt. A bíró azt mondta, szeretné ezekért a szavakért megölelni, és sírt hozzá, meg a felesége is sírt, tata pedig azt mondta, hogy őt mindig félreértették, és a bíró azt mondta, hogy ezt el is hiszi. Azt mondja aszondja az öreg, hogy az ilyen elesett embernek igenis szeretetre van szüksége és a bíró azt mondta rá, hogy igaz és aztán megint csak sírtak. És mikor lefekvés ideje volt, az öreg felállt és kinyújtja a kezét és azt mondja:

- Itt a kezem uraim és hölgyeim, tessék megnézni, tessék megrázni. Ez a kéz bizony disznóláb volt, de már nem az többé; olyan ember keze már, aki új életet kezd s aki inkább meghal, mintsem visszaessék. Emlékezzenek meg e szókról s ne felejtsék, hogy az én szavaim voltak. Tiszta már ez a kéz, bátran megszoríthatják, ne tessék félni.

Igy aztán kezet fogtak mind sorba, egyik a másik után és sírtak. A bíró úr felesége meg éppenséggel meg is csókolta. Az öreg meg is jelölte a helyét. A bíró pedig azt mondta, hogy ez a legáldottabb óra minden órák között, vagy valami effélét. Aztán bedugták az öreget egy gyönyörű szobába, a szép szobába, és éjszaka egyszer, hogy elfogta a nagy szomjúság, bizony kimászott az ámbitus tetején át, le az oszlopdúcon s elseftelte új ruháját egy kancsó gugyiért s megest visszamászott s élte régi világát. Hajnal felé meg megen kimászott, ivott, mint egy kefekötő és legurult az ámbitus tetejéről, eltörte két helyen a balkarját és majd megvette az isten hidege, mikorra valaki napkelte után ráakadt. S mikor aztán benéztek a szép szobába, bizony vigyázni kellett, hogy hova lépjenek benne.

A bíró el volt némileg keseredve, azt mondta, tán meglehetne regulázni az öreget, ha valaki puskát fogna rá, ő más módját nem tudja.

VI. FEJEZET

Az öreg hamarosan talpán volt megint és elment a törvényszékre, hogy Szaccser bírót a pénz kiadására bírja, rám is rám jött, amért nem maradtam ki az iskolából. Vagy egy tucatszor elcsípett és jól elcsépelt, de én azért csak eljártam iskolába, mert kilestem, vagy legtöbbször elfutottam előle. Azelőtt nem igen kaptam az iskolán, de mondok, most csak azért is eljárok. A pör a pénzért lassan ment, mintha csak sohase akarnák komolyan elindítani, azért minduntalan kölcsön kellett kérnem két-három dollárt a bírótól, hogy a verést elkerüljem. Ahányszor pedig adtam neki pénzt, mindannyiszor leitta magát és ahányszor részeg volt, mindétig fölverte a várost, és ahányszor fölverte a várost, mindannyiszor lakat alá tették. A dolog tetszett is neki, ez volt a neki való élet.

Az özvegyék körül is mindig ott lődörgött s végre azt mondta neki az özvegyasszony, ha abba nem hagyja, vele gyűlik meg a baja. De hát ű már meg volt keveredve. Hogy majd megmutatja ű, hogy ki apja fia a Hokk Finn. Aztán tavasszal egy napon rám lesett, elcsípett és a folyón fölvitt egy csónakon vagy három mérföldnyire s átvágott az illinoiszi partra, ahol erdős volt a part, de ott ház nem volt semmi, csak egy régi, gerendából rótt kaliba olyan helyen, ahol a szálfa oly sűrűen állt, hogy aki a helyet nem tudta, az oda nem talált.

Mindig magával hurcolt az öreg és én nem találtam rá módot, hogy megszökhessek tőle. Abban a kunyhóban laktunk s ő mindég becsukta az ajtót s a kulcsát éjszaka a feje alá dugta. Volt neki puskája, amit azt tartom, úgy lopott és halásztunk és vadásztunk és ebből állt az életünk. Minduntalan bezárt a putriba s elment a boltba, a réttől három mérföldnyire, eladott halat s vadat pálinkáért, amit hazahozott, itthon leitta magát s engem elagyabugyált. Az özvegyasszony megtudta, hol vagyok, el is küldött értem egyszer egy embert, hogy próbáljon elfogni; de tata ráfogta a puskát, úgy űzte el s aztán nemsokára megszoktam ezt az életet és meg is szerettem, kivéve az agyabugyálást benne.

Egész áldott nap jóízűn heverészni, pipálni, halászni és se könyv, se tanulás: e bizony gyöngy kis élet volt. Két hónapnál több is eltelt így, s a ruhám már csupa rongy volt és piszok és én már nem értettem, hogy szerethettem az özvegyasszonyéknál lenni, ahol mindig mosakodni kellett, meg tányérból enni, meg fésülködni, aztán mindennap rendesen lefeküdni és örökkön-örökké valami könyvvel vesződni és mindétig hozzá a vén Vatszon kisasszony kunérozása. Már biz én sehogy se kívánkoztam haza. Abbahagytam volt a káromkodást, mert az öregasszony nem szerette; most megint rákaptam, mert tatának semmi szava se volt ellene. Egészben véve gyöngyélet volt az ott az erdőben.

De lassan-lassan tata nagyon rákapott a mogyorófapálcára s én már nem győztem a dolgot. Egész testem csupa daganat volt már. Sokat el is járt hazulról s én rám zárta az ajtót. Egyszer becsukott és oda volt három álló napig. Rémmagányosan éreztem magamat. Eszembe jutott, hogy tán a vízbe fulladt s én most már sohasem szabadulok ki innen. Megijedtem. Törtem a fejemet, hogy mi úton-módon tudnék elszabadulni. Sokszor megpróbáltam, hogy kijussak a kunyhóból, de nem volt rá mód. Az ablak nem volt olyan tág, hogy egy kutya kimehetett volna rajta. Nem tudtam kimászni a kéményen, mert szűk volt. Az ajtó erős, vastag tölgyfapallóból volt. Tata vigyázott rá, hogy ne hagyjon se kést, se egyebet a kunyhóban, ha nem volt otthon; úgy nézem, felhánytam a tanyát százszornál többször, jóformán mindig azt csináltam, mert hiszen egyébbel se tölthettem el az időt. De ezúttal végre mégis találtam valamit: találtam egy régi rozsdás nyeletlen fűrészt, a koszorúfa és a tetőrag közé volt téve. Megkentem és munkához láttam. A kunyhó fenekén, hátul ócska lópokróc volt a gerendához szegezve, mindjárt az asztal mögött, hogy a szél be ne tudjon fújni a hézagokon s el ne oltsa a gyertyát. Az asztal alá bújtam, fölemeltem a pokróc alsó végét s hozzáláttam, hogy kifűrészeljem egy jó részét a vastag fenékgerendának, akkora részt, hogy ki tudjak rajta bújni. Jó kis munka volt biz az, de már a vége felé voltam, mikor hallom tata puskáját szólni az erdőben. Eltakarítottam munkám nyomait, leeresztettem a pokrócot, eldugtam fűrészemet és csakhamar be a tata.

Nem volt jó kedvében az öreg, így egészen meg volt a maga mivoltában. Azt mondta, oda volt a városba és semmi sem mén a maga rendjén. Az ügyvédje azt mondta, számít rá, hogy megnyeri a pörét és kikapja a pénzt, ha csak már kitűznék rá egyszer a tárgyalást, de hát sok módja volt annak, hogy húzzák-halasszák és Szaccser bíró tudja a dörgést. És azt is mondta, beszélik, hogy más tárgyalás is lesz, hogy elvegyenek tőle s visszaadjanak az özvegyasszonynak, aki gyámom lenne és úgy tippelték, ezt a pört meg is nyerik ezúttal. Ettől jócskán megijedtem, mert sehogy se kívánkoztam már vissza az özvegyasszonyhoz, hogy megmegen megregulázzanak, meg civilizáljanak, ahogy mondani szokták. Aztán elkezdett az öreg káromkodni, szidott mindent és mindenkit, aki csak eszébe jutott, aztán egy csomóba fogta és úgy szidta őket, hogy bizonyos legyen benne, hogy egyen se ugrott át és aztán végigpolitérozta[1] őket még egyszer egy általános káromkodással, belefoglalva jó csomó népet, akinek a nevét se tudta és mikor rájuk került a sor, csak úgy mondta, hogy a minek is hívják, és vége-hossza nem volt a szitkozódásnak.

Szeretné látni, aszondja, hogy az özvegyasszony elvigyen engem. Azt mondta, vigyázni fog s ha megmerik próbálni rajta ezt a csúfságot, tud ő innen hat-hét mérföldnyire egy helyet s ott elraktároz engem s ott vadászhatnak rám, amíg meg nem szakadnak, még sem találnak meg. Ettű megint egy kicsit furcsán lettem, de csak egy szempillantásig. Mondok ütheti a nyomomat, amíg arra kerül a sor.

Az öreg leküldött a csónakhoz a holmiért, amit hozott. Volt ott egy félmázsa zsák rozsliszt, egy oldal szalonna, lövőszer és négy pint pálinka, egy ócska könyv, két újságpapiros pakolásra és valamelyes kötél. Fölvittem egy terével és vissza lementem és leültem a csónak orrára pihenni. Elgondolkoztam a dolgon s mondok elviszem a puskát és egy pár horogkészséget s neki vágok az erdőségnek, ha majd megszököm. Úgy számítottam, hogy nem maradok meg egy helyen, hanem trappolok tovább az országon keresztül, rendesen éjszaka, vadászok és horgászok, hogy legyen miből élni s elbujdosom annyira, hogy sem az öreg, sem az özvegyasszony soha többé rám nem találnak. Mondok elvégzem a fűrészelést és elindulok még az éjjel, ha tata alaposan leissza magát, amit reméltem, meg is tesz. Úgy belemelegedtem ebbe a tűnődésben, hogy nem vettem észre, mily sokáig elmaradok, mire az öreg rám kajabált, hogy elaludtam-e vagy a vízbe fulladtam.

Fölvittem a holmit mind a kunyhóba és ekkorra besötétedett. Míg én a vacsorát főztem, az öreg egy párszor jól meghúzta a korsót és úgy némineműképpen kezdett nekimelegedni és megint elkezdte az öblögetést. Már a városban felöntött volt és egész éjjel az árokban feküdt s olyan volt, hogy meg lehetett nézni. Az ember Ádám apánknak nézhette, mert csupa merő sár volt. Ha az ital elkezdett benne dolgozni, majd mindig a kormányra fordította a rudat. Most is azt kezdte.

- Ez oszt a kórmány, aszondja. Csak rá kell nézni, hogy az ember lássa, micsudás. Ahun van mindjárt a törvény lesben, hogy elvegye az embertül a fiát, a sajátkezű tulajdon fiát, akit annyi gonddal, bajjal, aggodalommal és költséggel fölnevelt. Mert, amint a szegény ember végre fölnevelte a fiát, hogy készen van és dologra való és már tenne is érte valamit, hogy valahára ő is megpihenjen, ahun ni a törvény, ráteszi a kezét. Ezt nevezik kórmánynak. De ha csak ennyiben volna! Dehogy! A törvény a hátára veszi azt a vén Szaccser bírót és a kezére jár, hogy kitudjon engem a jussomból. Ezt csinálja az emberrel a törvény. Fogja a szegény embert, akinek van hatezer dollárja, tán több is, és bedugja ilyen putriba, mint ez és engedi, hogy olyan ruhában járjon, amit a disznó se venne föl. Erre mondják aztán hogy kórmány. Hogy jusson az ember ahhoz, ami az övé ilyen kórmány mellett? Akárhányszor megszáll már a lélek, hogy itt hagyjam ezt az országot mindenestül örökre. Meg is mondtam már nekik. A vén trotty Szaccsernek a szemébe vágtam. Akárhányan hallották és megmondhatják, mit mondtam. Két centért, aszondtam, el tudnám hagyni ezt a rongy országot s még a tájékára se jönnék többet. Ezzel a szóval mondottam. Nézzék mondok a kalapomat. Hát ez is kalap? A teteje elválik és a karimája lesüpped az állam alá, és csak még akkor nem kalap igazán, mert inkább olyan forma, mintha a fejemet keresztül dugták volna egy kályhacső könyökén. Csak nézzetek meg, mondok: ilyen kalapban járjak én, én, leggazdagabb embere ennek a városnak, ha a jussomat el nem fogják tőlem.