Diane Chamberlain
A lány az álmaimbólJohnnak, aki mindvégig hitt bennem.

PROLÓGUS

CARLY

1965 áprilisa
Észak-Karolina, Chapel Hill

Senki sem akart a kerekesszékes férfival dolgozni.

– Van benne valami nagyon fura – hívta fel a figyelmemet az egyik diáktársam a fizikoterápiai osztály folyosóján. – Ha mellé akarnának beosztani, mondj nemet.

Ez a figyelmeztetés járt még akkor is a fejemben, amikor az ajtó előtt álltam a gyakorlatvezetőm, Betty Connor és az osztályvezető orvos, dr. Davis között. Mégis kíváncsian figyeltem ezt a különös férfit, aki a kerekesszékében ült az egyik ablak előtt, begipszelt alsó lábszárral. A széke mellett, az ablakpárkánynak döntve, egy pár mankó búslakodott. Jó tíz évvel idősebb lehetett nálam, szóval úgy harminc körül járhatott. Kicsit ápolatlannak tűnt. Rövidre nyírt szőke haja kócosan keretezte ernyedt arcát, és bágyadtan, félig lehunyt szemmel ült. Az állára többnapos borosta rajzolt sötét árnyékokat.

– Mi lenne, ha Caroline-ra osztanánk ezt a beteget? – kérdezte Betty dr. Davistől. – Törött boka miatt van itt, ha jól tudom.

Dr. Davis bólintott. Az ablakon beáramló fény visszatükröződött a szemüvegén.

– Igen, a boka hosszirányú törése miatt műtöttük.

Betty felém fordult.

– Még nem volt dolga törött bokával, igaz? – kérdezte, mire vonakodva megráztam a fejemet. Már két hónapja ennél a magán rehabilitációs intézetnél voltam gyakorlaton, de ezen az osztályon ez volt az első napom, és bár izgatottan vártam az első feladatomat, a fülemben ott visszhangzott a diáktársam tanácsa.

Mondj nemet.

Ugyanakkor, a kerekesszékben ülő férfi teljesen ártalmatlannak látszott.

– Azt hiszem, testhezálló feladat lenne – folytatta Betty.

– Szerintem meg nem – válaszolta dr. Davis. Több nagy alakú barna borítékot tartott a kezében, és a legfelsőt megkocogtatta. – Hunter Poole-nak hívják a fickót, és azt állítja, hogy leesett egy háromemeletes épület tetejéről, így sikerült szert tennie a bokatörésre. Ezzel szemben mi úgy gondoljuk, hogy nem baleset volt, hanem szándékosan ugrott le, és csak azért élte túl, mert a ház tövében lévő bokrok tompították az esés erejét. Nem hajlandó megtanulni a mankók használatát. Egyetlen terapeutánk sem tudta eddig szóra bírni, és a kezelésekhez sem járul hozzá. Súlyos depresszióban szenved, és…

– Ó, igen, azt hiszem, hallottam már róla – vágott közbe Betty. – Nem ő állította azt, hogy a tetőn dolgozott, és megcsúszott?

– De. Ezt mondta a mentősöknek. Csakhogy az állítása ezer sebből vérzik. – Dr. Davis a nadrágzsebébe csúsztatta a szabad kezét. – Először is, este kilenc óra volt, és sem a tetőn, sem a földön nem találtak szerszámokat. Maga szerint lehet szerszámok nélkül tetőt javítani? Szerintünk bizonyára öngyilkosságot akart elkövetni, ezért megfigyelés alatt tartjuk. Ha legkésőbb holnapig nem hajlandó együttműködni, áthelyezzük a pszichiátriára.

– Nos, akkor valóban nem lenne ideális Caroline számára – mondta Betty, majd rám nézett. – Magának az a célja, hogy minél előbb minél több tapasztalatra tegyen szert. Nincs semmi szüksége egy motiválatlan, klinikai depresszióban szenvedő, öngyilkosságot fontolgató páciensre.

Beleegyezően bólintottam.

– Semmit sem tudna kezdeni egy olyan beteggel, aki nem hajlandó együttműködni – vélekedett dr. Davis. – Úgy terveztem, hogy mától én magam foglalkozom vele. Rajtam kívül már mindenki veszett ügynek tekinti.

A férfi, mintha érezte volna, hogy róla beszélünk, lassan felénk fordította a fejét, és észrevettem, hogy megáll rajtam a tekintete. A szeme elkerekedett, felvonta a szemöldökét, és mindenki számára váratlanul, szélesen elmosolyodott.

– Maga! – mondta, ha nem is kiabálva, de elég hangosan ahhoz, hogy több szempár is felfigyeljen rá. – Maga fizikoterapeuta, ugye? – kérdezte. – Magával akarok dolgozni!

Idegesítőnek találtam az intenzív tekintetét és azt a széles, lefegyverző mosolyát.

Ó, istenem, gondoltam. Már csak ez hiányzott. Egy őrült páciens.

– Velem? – mutattam hitetlenkedve önmagamra.

– Magával bizony! – válaszolta konokul, majd kérlelő hangon hozzátette: – Dolgozzon velem. Kérem.

– Nem is tudtam, hogy képes mosolyogni – dörmögte halkan dr. Davis, majd hozzám fordult. – Elvállalja?

– Veszélyes? – kérdeztem suttogva. Nagyon éheztem már a munkát, de azt nem, hogy kinyírjon valaki egy terápiás kórteremben.

– Ha azt kérdezi, hogy pszichotikus-e – kezdte dr. Davis –, a válaszom az, hogy nem valószínű, bár annyira elzárkózott eddig mindenkitől, hogy ezt nehéz megállapítani. Maga az első, akire egyáltalán reagált. Csodálatos lenne, ha együttműködésre tudná bírni.

– Nem tudom, jó ötlet-e – aggodalmaskodott Betty.

– Hé – szólt oda a férfi halkabban a folyosó végéből, majdhogynem kuncogva. – Nem akartam megijeszteni. Ígérem, megteszek bármit. Amit csak kér.

Teljesen ártalmatlannak tűnt, ahogy ezt mondta.

– Elvállalom – mondtam, majd dr. Davis felé fordultam, a férfi kartonjáért nyújtva a kezemet.

Dr. Davis átadta a legfelső mappát.

– Először is, valahogy rá kellene vennie a mankóhasználatra – mondta halkan. – Menjen, próbálja meg.

– Rendben – feleltem, és elindultam a többek által öngyilkosjelöltnek minősített férfi felé. Ekkor már szinte vigyorgott, amit roppant idegesítőnek találtam. El sem tudtam képzelni, hogy mit akarhat tőlem.

A nagy helyiség ellenére szinte tapintani lehetett a levegőben a feszültséget, ami a legkevésbé sem volt megszokott a privát intézményben. A WKIX rádióból rock and roll bömbölt; a The Temptations My girl című dalát játszották, amikor elhúztam egy széket a fal mellől, hogy leülhessek a frissen rám bízott pácienssel szemben.

– Caroline Grant vagyok – mondtam, miközben leültem a székre. – A legtöbben Carlynak szólítanak.

A férfi úgy bólogatott erre, mintha már tudta volna, hogy így hívnak.

– Én pedig Hunter Poole – felelte.

– Miért rám esett a választása?

– Mert emlékeztet valakire. Valakire, akit csak rövid ideig ismerhettem – tette hozzá. – A szeme sötét volt, hosszú szőke haja pedig pont olyan volt, mint a magáé. Annyi különbséggel, hogy ő középen elválasztva viselte. Persze… semmi romantikus vagy intim nem történt köztünk. – Ismét elmosolyodott. – Szóval ne aggódjon, szó sincs semmi ilyesmiről. Csak… jóleső érzés számomra ez a hasonlóság. – A férfinak északi akcentusa volt. New Jersey-i, vagy talán New York-i lehetett.

– Akkor tehát olyasvalakire emlékeztetem, akit kedvelt.

– Igen. – Hogy milyen okból, azt nem tudtam volna megmondani, de ismét felkuncogott.

Tényleg őrült lehet, gondoltam. De remélhetőleg veszélytelen.

– Nem… nem ismertem valami jól – magyarázkodott tovább a férfi. – Ugyanakkor…

– Ugye tudja, hogy én nem az a személy vagyok? – kérdeztem nagyon határozott hangon.

– Természetesen tudom. Nem vagyok őrült. Még akkor sem, ha itt mindenki azt hiszi, hogy az vagyok.

– Nem. Nem hiszik azt – mondtam meggyőző hangsúllyal. – Viszont abban majdnem mindenki egyetért, hogy ön depressziós.

Bólintott.

– Tényleg az vagyok – mondta hirtelen, nagyon szomorúan.

– Tudja, vannak gyógymódok, amelyektől jobban érezhetné magát. Vagy legalább jobb kedvre derítenék.

– Semmi sincs, ami segíthetne rajtam – válaszolta. – Vagy ha van is, annak súlyosak a mellékhatásai. Mint ebben a korban mindennek.

Ennek az embernek nem voltak öngyilkos hajlamai. Egy öngyilkosságra készülő valaki legalábbis biztosan nem nézne utána a lehetséges gyógyszerek mellékhatásainak.

– Mit ért azon, hogy ebben a korban?

Megrázta a fejét.

– Nem tudom. Csak úgy kiszaladt a számon. Ne tulajdonítson neki jelentőséget.

– A sérülése miatt ilyen kedveszegett?

Elfordította a fejét, de így is megláttam a szemét elfutó könnyek csillogását.

– Elveszítettem valakit, akit szerettem.

– Ó, jaj! – Meglepett, hogy ilyen bizalmas információt közölt velem. – Nagyon sajnálom. Ez az oka annak, hogy… bántani akarta magát?

Rám nézett.

– Lehetséges lenne, hogy ne beszéljünk erről? – kérdezte, immáron ismét könnyek nélkül a szemében. – Túl nehéz lenne elmondani az igazat, és nem akarok hazudni magának.

– Rendben – feleltem. Megindítónak találtam a magyarázatát.

– Inkább mondjon valamit magáról – folytatta, és a bal kezem felé biccentett. – Eljegyezték?

A gyűrűmre pillantottam. Joe azt ígérte, hogy egyszer majd kapok egy nagyobbat, de nekem ez tetszett, így soha nem állt szándékomban lecserélni. Már csak egy hónap kellett ahhoz, hogy mindketten megkapjuk a diplománkat; én a North Carolina Egyetemen, Joe az NC Állami Egyetemen, és rá egy hétre terveztük az esküvőt. Joe, négy év tartalékos tiszti szolgálat után, alhadnagyként távozik majd az egyetemről, és Virginiában, Fort Eustice-ban lesz az otthonunk, Joe állomáshelyén. Reméltem, hogy én is találok ott munkát.

– Igen – feleltem. – Egy csodálatos ember felesége leszek. De most nem rólam kellene beszélnünk, hanem magáról. Arról, hogy miként tudnánk mielőbb talpra állítani.

Felsóhajtott.

– Nem vagyok túl motivált – vallotta be.

– Megértem – válaszoltam. – De ön azt állította, hogy kedvel engem. Helyesebben, kedvelte azt a személyt, akire emlékeztetem. Így van?

Bólintott.

– Igen. Így.

– Akkor segítsen, hogy sikerrel járjunk – folytattam úgy, mintha egy cselszövésbe akarnám bevonni, közben viszont azon tűnődtem, nem-e követek el épp valamilyen szörnyűséget. Betty Connor biztosan nem helyeselte volna, hogy cselhez folyamodom. – Ön az első páciensem ezen az osztályon, és nagyon szeretném, ha elégedett lenne velem a konzulensem.

Elnevette magát, és közben csak úgy csillogtak kék szemei. Többen felénk is fordultak.

Az új lány megnevettette az öngyilkosjelöltet.

– Rendben – válaszolta. – Megegyeztünk.

Azon nyomban munkához láttunk. Megmutattam neki, hogyan kell használni a mankókat anélkül, hogy túl nagy súlyt helyezne a bokájára, és a nehézkes kezdés után viszonylag gyorsan rá is érzett a dolog mikéntjére. Együttműködő volt, és miközben ide-oda bicegett a kórteremben, mindent megcsinált, amit mutattam neki. Megtanulta, hogyan kell a mankókon és a jó lábán egyensúlyozva kinyitni és becsukni az ajtót, és ha érték is kellemetlenségek gyakorlás közben, együttműködő maradt – mi több, szinte lelkesen végezte a feladatokat. Én pedig attól lettem izgatott, hogy végre olyasmit csinálhattam, amiért annyit tanultam, és mert sikerült kicsalogatnom a csigaházából egy olyan embert, akinél senki más nem járt szerencsével. Kisvártatva már együtt énekelt a rádióval, ráadásul olyan hangosan, hogy többen felfigyeltek rá – mi több, meg is mosolyogták, és én magam is mosollyal az arcomon lépkedtem mellette, miközben szorgalmasan gyakorolt. Kifejezetten sármőrnek tűnt, miután megfeledkezett a bánatáról.

Mivel láttam rajta, hogy kezd fáradni, úgy döntöttem, megérdemel egy kis pihenőt, mielőtt nekivágunk a lépcsőzésnek. Éppen visszasegítettem a kerekesszékébe, amikor a rádióban elhallgatott a zene, és Tommy Walker, a DJ kezdett el beszélni:

– És ahogy ígértem – mondta lelkesen –, következzen a Beatles vadonatúj száma, a Ticket to ride. Ne feledjék elmondani az ismerőseiknek, hogy hol hallották először. A WKIX csatornán! – Tommy Walker egész héten úgy beszélt a beharangozott számról, mintha csak a WKIX-nek lenne engedélye lejátszani. A nővérem, Patti már majdnem beleőrült a várakozásba. Igazságtalannak éreztem, hogy előbb fogom hallani a dalt, mint a Beatles-mániás testvérem. Tudtam, hogy Pattinek éppen a kis negyedikeseivel van órája, és szeretett volna professzionális benyomást kelteni mindenkiben, amit én csak nehezen tudtam elképzelni, mert bár ő huszonnégy éves volt, én meg csak huszonegy, ha a Beatlesről volt szó, folyton úgy viselkedett, mint egy tinédzser. Úgy tervezte, hogy az iskolából egyenesen a Henderson Street-i lemezboltba megy, és megvásárolja az új 45-öst.

Hunter, a legnagyobb meglepetésemre, ezt a dalt is együtt énekelte a rádióval. Ugyanolyan jól tudta a szövegét, mint a dallamát, ami teljesen érthetetlen volt számomra, hiszen a Ticket to ride aznap debütált az Egyesült Államokban. Óvatosan a falnak támasztottam a mankóit, és közben nem is próbáltam eltitkolni az elképedésemet. Hunternek azonban akkor sem tűnt fel a reakcióm, amikor leültem vele szemben.

– Honnan ismeri ezt a számot? – kérdeztem döbbenten. – Hisz vadonatúj. Csak ma kezdték el játszani. Még nem is nagyon hallhatta senki, maga meg kívülről fújja.

Egy pillanatig zavartan nézett rám, aztán megvonta a vállát.

– Fogalmam sincs. Lehet, hogy már hallottam valahol. Talán egy másik rádióállomáson?

– Az lehetetlen.

– A jelek szerint nem – dünnyögte, és megvonta a vállát.

– Akkor valamiféle kapcsolatban áll a Beatlesszel?

Elnevette magát.

– Bármennyire is szeretném, sajnos nem.

– Járt a közelmúltban Angliában? – Arra gondoltam, hogy ott talán már korábban bemutatták a számot.

– Nem – felelte.

– Beatles-rajongó? – folytattam a faggatózást.

– Ki nem az? – kérdezett vissza, majd még hozzátette: – Mindegyik albumuk megvan.

– No de a Ticket to ride még nem lehet meg. Maga mégis ismeri. Nem értem.

Ismét megvonta a vállát.

– Nagyon fülbemászó dallam. Valószínűleg hallottam valahol, és anélkül, hogy különösebben odafigyeltem volna rá, megragadt bennem a szövege.

– Ez őrület! – motyogtam, és közben Patti járt a fejemben. Alig vártam, hogy beszámolhassak neki erről a különös fickóról.

A terem vége felé pillantottam, ahonnan öt lépcsőfok vezetett egy másik folyosóra.

– Talán folytathatnánk a munkát – mondtam, mert nem az volt a dolgom, hogy a Beatlesről társalogjak a rám bízott pácienssel. – Készen áll egy kis lépcsőzésre?

– Ha ragaszkodik hozzá… – felelte, majd a fal felé fordulva megragadta a mankóit, és némi küzdelem árán kitolta magát a kerekesszékből.

– Járt már Beatles-koncerten? – kérdeztem tőle a lépcső felé tartva.

– Bár lett volna rá alkalmam! De nem, sajnos sosem.

– A nővérem tavaly kétszer is elvonatozott New Yorkba, hogy láthassa őket – mondtam. – Augusztusban és szeptemberben; és már most arra spórol, hogy az idei augusztusi koncertjükre is elmehessen.

– Szerintem jól teszi, hogy valahányszor teheti, megnézi őket, amíg még van rá alkalma – vélekedett a férfi. – Ki tudja, mikor mondják azt, hogy elég.

– Belehalna a nővérem, ha ilyesmi történne.

Ezt követően megtanítottam Huntert arra, hogy a mankók segítségével miként tud fel- és lemenni egy lépcsőn, de a gondolataim másutt jártak. Patti nemrég szakított a rendkívül unalmas fiújával, így most, úgymond szabad vegyérték volt. Azon tűnődtem, etikátlan lenne-e összehozni Hunterrel. Képtelen voltam dűlőre jutni. Megpróbáltam elképzelni, hogy miként hozhatnám szóba a dolgot a nővérem előtt. Képzeld, Patti, ma a munkahelyemen megismerkedtem ezzel a kissé zűrös, törött bokájú fickóval, és úgy látom, hogy ti ketten nagyon összeillenétek. Joe azt mondta volna, hogy ne avatkozzam bele ilyesmibe. Patti majd megtalálja a hozzáillő fickót, ha készen áll egy új kapcsolatra, állított volna le.

Miután végeztünk, Hunter visszaült kerekesszékébe. Megfogta a kezemet, és nagyon komolyan a szemembe nézett.

– Köszönöm – mondta. – Nem is tudja, milyen jót tett velem.

Lenyűgözött az őszinteség, amellyel ezt mondta. A szavainál csak az intenzív tekintete gyakorolt rám mélyebb hatást.

– Tudja – feleltem –, nagyon szeretném bemutatni magának a nővéremet.

Első rész

1

1970 áprilisa
Nemzeti Egészségügyi Intézet
Bethesda, Maryland

A Nemzeti Egészségügyi Intézet egyik élesen megvilágított alagsori váróhelyiségében ültünk, és Patti izgatottabb volt még nálam is. Az ölében tartotta az egyéves John Pault, és közben folyamatosan járt a jobb lába. Hunter, aki mellette ült, szorosan fogta a kezét. Csak mi hárman voltunk a teremben, és úgy tűnt, a hosszú autóút után teljesen kifogytunk a szóból.

Egyszer csak megjelent az ajtóban egy sötét hajú nő; a köpenye hajtókájára tűzött névtábla szerint S. Barron, diplomás nővér.

– Caroline Sears? – kérdezte. Még Hunterénél is erősebb északi akcentussal beszélt; szinte ki se ejtette a vezetéknevemben az „r” betűt.

– Igen – feleltem, miközben felálltam. – Bejöhet velem a nővérem meg a sógorom?

– Természetesen – felelte. – Kövessenek, kérem.

Pattivel és Hunterrel a nyomomban elindultunk a nő után a hosszú, csupasz folyosón, amelyből, majdnem a végén, egy apró szoba nyílt. Belépve hat, félkörben elrendezett szék fogadott bennünket. Ezeken kívül csak néhány fém iratszekrény volt a helyiségben az egyik fal mentén.

– Foglaljanak helyet – mondta a nő.

Én Patti mellé ültem le. John Paul, bár kitűnően bírta a hosszú utat, most elkezdett türelmetlenkedni, mire Hunter kivette Patti öléből, a térdére ültette, és finoman rázni kezdte alatta a lábát.

– Susan Barron vagyok – mutatkozott be a nő, majd ő maga is leült. Egy csipeszes írótábla és egy mappa volt az ölében. Várakozón nézett felém. – Bár nem én fogom megvizsgálni, a kutatás egyik munkatársaként engem bíztak meg azzal, hogy néhány előzetes információt begyűjtsek öntől, ha nincs semmi ellenvetése.

Bólintottam, mire kinyitotta az ölében tartott mappát, és belepillantott.

– Ön huszonhat éves. Jól mondom?

– Igen.

– A nőgyógyászától, dr. Michaelstől kaptuk meg az adatait. A kartonja szerint a huszonnegyedik hétben van.

– Pontosan.

– És a terhessége, egészen az utolsó vizsgálatig, eseménytelenül zajlott.

– Inkább az utolsó két vizsgálatig – mondtam, és közben sikertelenül bár, de próbáltam kényelmesebben elhelyezkedni. Már nem esett jól az ülés, és fájtak a lábaim. – Dr. Michaels egy hónappal ezelőtt közölte velem, hogy a kisbabám szíve rendszertelenül ver, de nem tulajdonított neki különösebb jelentőséget. Az utolsó vizsgálat alkalmával azonban már egyértelműen aggódott.

– Értem – felelte a nő. – Nem tudom, mennyit közöltek magával, de ezen a ponton elég résztvevőnk van, és igazság szerint már senkit sem tudnánk bevonni a kutatásba. Az ön sógorának – pillantott Hunterre – azonban jó összeköttetései vannak, így el tudta intézni, hogy bekerüljön.

Pattire és Hunterre mosolyogtam. A sógorom szerényen nézett maga elé, de a nőnek igaza volt. Hunter tényleg bevetett jó néhány kapcsolatot. Ő soha semmit sem hagyott annyiban. Egyszerűen nem ismert lehetetlent, és nem volt olyan, amit ne tudott volna rendbe hozni. Kivéve Joe-t. Azon, ami Joe-val történt, még ő sem tudott változtatni.

– Tudnia kell – folytattA –, hogy ez a kutatás még gyerekcipőben jár, ahogy a magzati ultrahangos vizsgálatok is. A technológia még messze van attól, hogy rendszeresen használjuk, és az eljárással nyert felvételek finoman szólva is primitívek. Az utóbbi időben több helyen is végzett kutatásaink során kifejezetten jó eredményeket értünk el pontosság tekintetében, azonban tudnia kell, hogy ez sajnos nem minden esetben igaz, így nagyon fontos számunkra, hogy ön tisztában legyen a kutatás korlátaival.

Bólintottam.

– Más szavakkal – folytatta Susan – előfordulhat, hogy az ultrahangfelvételek szerint baj van a baba szívével, azonban ez nem feltétlen jelenti azt, hogy a felvételek valóban pontosak. És ez fordítva is igaz. Lehet, hogy mindent jónak mutatnak, pedig baj van. Azt akarom, hogy tudja…

– Mindent értek – vágtam közbe. Hunter ugyanis mindent elmondott.

Aprólékos részletességgel elmagyarázta, hogyan működik az ultrahang, számomra mégis elképzelhetetlen volt, hogy a babámat – akiről feltételeztem, hogy kisfiú, mi több, egy miniatűr Joe – a vizsgálat során láthatom majd, ahogy odabenn, a testemben pihen. Azt is mondta, hogy a vizsgálat nem jár semmiféle fájdalommal. Minden elérhetőt elolvasott róla. A saját vállalatánál, a Research Triangle Technológiai Parkban található Poole Technológiai Tanácsadó cégnél, amelyet ő maga alapított, hatalmas számítógépekkel dolgozott, így olyan technológiákhoz és kutatási anyagokhoz is hozzáfért, amelyek létezéséről az átlagember nem is tudhatott.

– A gyermeke apja… – folytatta Susan a mappát nézve – a sógorától tudjuk, hogy nemrég elhalálozott.

– Igen. Vietnámban – válaszoltam. – Hálaadás után.

– Akkor ön most nagyon nehéz helyzetben lehet – mondta. – Sajnálom.

– Nem is tudott a babáról – magyaráztam. – És alig pár hete volt még csak Vietnámban.

Patti a karomra csúsztatta a tenyerét. Nem annyira vigasztalásképpen, hanem inkább azért, hogy elhallgattasson. Ugyanis, ha elkezdtem Joe-ról beszélni, nagyon nehezen tudtam abbahagyni. Nem volt igazságos, ami történt. Joe szerkezetépítő mérnök volt, és azt hittük, biztonságban lesz, távol a zűrös helyektől.

– Csak hetekkel a halálát követően tudtam meg, hogy terhes vagyok – motyogtam a figyelmeztetés ellenére.

– Lesz segítsége a babával? – kérdezte Susan, nyilvánvalóan azzal a szándékkal, hogy témát váltson. Először meg sem hallottam, mert a gondolataim még mindig az a bizonyos nap körül forogtak, amikor a férjem századosa és a hadnagya megjelent a küszöbömön a hírrel, amely hallatán önkéntelenül térdre rogytam.

– Igen – felelte Patti, mivel én nem válaszoltam.

– Természetesen mellette leszünk – erősítette meg Hunter.

– Tudja, jelenleg velük élek – fűztem hozzá, miután nagy nehezen visszatértem a jelenbe.

– Hol?

– Nags Headben – mondtam. – Az Outer Banks-szigeteken.

Joe halála után költöztem Fort Braggből a családunk öreg, parti házába, ahol Pattiék éltek. Eredetileg csak átmenetinek gondoltam a költözést, annak a pár hetes szabadságnak az idejére, amit munkahelyemen, a Raleigh-i kórházban vettem ki, ahol gyógytornászként dolgoztam. Ám amikor kiderült, hogy terhes vagyok, és a nőgyógyászom is könnyített életmódot javasolt, Patti és Hunter felajánlotta, hogy maradhatok, ameddig csak akarok. Hunter heti három napot dolgozott saját tanácsadó cégében, Raleigh-ben, és tudtam, hogy Patti kifejezetten örült a társaságomnak, mert így legalább addig sincs egyedül.

– Hol vannak pontosan az Outer Banks-szigetek? – érdeklődött tovább Susan a rá jellemző erős északi akcentussal. Bárki, aki a Mason-Dixon vonaltól délebbre élt, tudta, hol kell keresni őket.

– Észak-Karolina partjainál – felelte Hunter, mielőtt megszólalhattam volna. – Körülbelül hat óra innen autóval.

– Akkor elég hosszú utat tettek meg ezért a vizsgálatért.

– Tudnom kell, minden rendben van-e a gyermekemmel – mondtam, szorosan összekulcsolva a kezeimet az ölemben.

Susan bólintott.

– Értem. – Ezt követően feltett még néhány kérdést az általános egészségi állapotomról, ami mindig is jó volt. – És mi a helyzet a kiterjedt családdal? Vannak testvérei?

– Csak Patti.

– Szóval csak Patti. Édestestvérek, ugye? – fordult a nővéremhez. – Van valamilyen egészségügyi problémája?

– Nincs.

Susan visszafordult hozzám.

– Mi a helyzet a szüleikkel? Hogy szolgál az egészségük?

– Meghaltak egy autóbalesetben, amikor tizennégy éves voltam – feleltem.

– Egek… – dünnyögte Susan, miközben beírt valamit a mappájába. – Tényleg nehéz sors jutott magának.

Bólintottam, de közben abban reménykedtem, hogy ez a terhesség nem a nehézségeim sorát fogja gyarapítani.

– És a néhai férje szülei? Milyen az egészségi állapotuk?

– Kitűnő – feleltem, ahogy a lelki szemeim előtt megjelent az én robusztus, aktívan teniszező anyósom és apósom. Texasban éltek, és még nem tudtak a babáról. Éppen írni akartam nekik, amikor dr. Michaels figyelmeztetett, hogy esetleg probléma lehet a terhességemmel. Végül úgy döntöttem, nem szólok senkinek, amíg ki nem derül, hogy minden rendben van-e.

Susan feltett még néhány kérdést a terhességemről, de semmi érdemlegeset nem tudtam neki mondani. Joe elvesztése annyira elkeserített, hogy képtelen voltam különbséget tenni a terhesség és a gyász tünetei között. Még az is felötlött bennem, hogy a bánatom miatt alakult ki a terhességi problémám.

Susan végül felállt.

– Jöjjön utánam – mondta. – Maguk addig – nézett a nővéremre meg a sógoromra – itt várakozhatnak. Odabenn kicsit szűkösen lennénk ennyien.

Az apró vizsgálóhelyiségben nem volt más, csak egy vizsgálóágy, egy normál szék, két kerekesszék és egy nagy gép egy kicsi televíziós képernyőhöz hasonló eszközzel kiegészítve. Susan a kezembe adott egy világoskék köpenyt.

– A melltartóján kívül minden mást vegyen le – mondta. – Ezt pedig úgy vegye fel, hogy elöl nyíljon. Mindjárt visszajövök.

Az utasításnak megfelelően levetkőztem, és felkapaszkodtam a vizsgálóágyra. Éreztem, ahogy a kisbabám megmozdult odabenn. Egy ideje úgy viselkedett, mint egy kis akrobata. Nyugtatóan a hasamra simítottam a tenyeremet.

– Nincs veled semmi baj – mondtam neki halkan. – Tökéletes vagy.

Susan egy nagyon fiatalnak tűnő, fekete hajú, fehér köpenyes, teknőckeretes szemüveget viselő férfival tért vissza a szobába.

– Jó napot! – mondta a férfi. – Dr. Halloway vagyok, a kutatócsoport tagja. Én fogom elvégezni önön az ultrahangos vizsgálatot. Feltételezem, hogy Barron nővér már mindenről tájékoztatta.

– Úgy gondolom, igen – mondta Susan, majd elővett egy merev, fehér lepedőt, amit az ölemre terített, és intett, hogy feküdjek le.

– A férje is itt van? – kérdezte az orvos.

– A férjem meghalt – feleltem, miközben elhelyezkedtem az ágy hűvös bőrfelületén. Jólesett volna, ha az orvos bepillant a kartonomba a vizsgálat megkezdése előtt, mert akkor nem kellett volna ismét kiejtenem ezeket a szörnyű szavakat. Szomorúan megsimítottam az ujjammal a gyűrűmet.

– Ezt sajnálattal hallom – mondta.

– A nővére és a sógora van itt vele – magyarázta Susan. – A sógor az a bizonyos Hunter Poole, akivel ön is beszélt. A másik helyiségben várakoznak.

– Á, igen, így már megvan. Nagyon hatékony szószólóra lelt abban az erőszakos sógorában, ugye tudja? – kérdezte szárazon. Nem tudtam eldönteni, hogy csodálatraméltónak vagy inkább visszataszítónak találta Hunter modorát.

– Igen – feleltem. Én magam azonban nagyon is hálás voltam Hunter támogatásáért.

Susan megemelte a lepedőt a nagy hasamon. Alig tudtam elhinni, hogy még hónapok vannak hátra a terhességemből, akkora volt már a pocakom. Dr. Halloway bekente valami zselészerű anyaggal, majd mozgatni kezdett rajta egy hosszúkás, sima felületű eszközt. Susan eloltotta a lámpát, mire az apró képernyőn megjelent egy felismerhetetlen alakzat. Mindketten előrehajoltak, hogy szemügyre vehessék a megjelenő képet, és időnként nekem is lehetőségem nyílt arra, hogy megpillantsam a képernyőt kitöltő homályt, ami lehetett akár a kisbabám is. Természetesen én semmit sem tudtam kivenni belőle. El sem tudtam képzelni, hogy ők ketten hogyan tudnak különbséget tenni, mondjuk, a feje és a feneke között.

Legalább két percig egyikük sem szólt egy szót sem. Mr. Halloway ide-oda mozgatta a kis rudacskáját, időnként belenyomva a hasamba. Legszívesebben megkérdeztem volna, hogy mit lát, de nem tettem. Csak feküdtem szótlanul. A képernyő megvilágításában láttam, hogy dr. Halloway összeráncolja a homlokát. Rámutatott valamire a képen, és közben mondott valamit Susannek, de olyan halkan, hogy nem érthettem. Aztán halk mormogás közepette Susan is rámutatott valamire. A szívem ekkor már úgy éreztem, nem a mellkasomban dörömbölt, hanem a torkomban.

– Tudnak valamit mondani? – kérdeztem végül.

Mintha meg se hallottak volna. Továbbra is csak mutogattak, és időnként mormogtak valamit.

Túlságosan is hosszúnak tűnő idő után dr. Halloway letette a vizsgálóeszközt, Susan pedig egy fehér ronggyal letörölte a hasamról a zselés anyagot.

– Mit láttak? – kérdeztem mindkét szemöldökömet felvonva.

– Öltözzön fel, kérem – mondta erre az orvos –, és aztán a családtagjai jelenlétében mindent elmondok.

Egyikről a másikra pillantottam, hátha így elérhetem, hogy rám nézzenek, de mindketten kerülték velem a szemkontaktust.

– Miért nem mondja el most, amit tapasztalt? – kérdeztem újra, mert kezdtem pánikba esni.

– Öltözzön fel, aztán mindent megbeszélünk – válaszolta ugyanazon a könnyed hangon, amellyel a vizsgálat előtt beszélt hozzám. – Készítettem néhány felvételt, azokat is szeretném önöknek megmutatni.

És valóban, nem sokkal később dr. Halloway is csatlakozott hozzánk abban a helyiségben, ahol a félkörben elhelyezett székek álltak. Susan azonban nem jött vissza – hogy miért, azt nem tudtam volna megmondani. Ezúttal Patti és Hunter között ültem. Patti épp az ölében tartotta a félig már alvó John Pault. Bemutattam az orvost, aki, miközben beszélt, nem rám nézett, hanem Hunterre.

– Attól tartok súlyos probléma van a baba szívével – kezdte, és Hunter felé nyújtott néhány nagyon homályosnak tűnő fekete-fehér képet.

– Ezt hogy érti pontosan? – kérdeztem, hátha magamra tudom vonni az orvos figyelmét, elvégre mégiscsak én hordtam a babát a szívem alatt.

Hunter a kezembe nyomta a fényképeket, és Patti is odahajolt, hogy lássa őket.

– Hogy tud bármit is megállapítani ezekből a… finoman fogalmazva is fura felvételekből? – kérdezte.

– Nos, előfordul, hogy nem látjuk pontosan a dolgokat, mert a képeinken néha valóban nehéz eligazodni – felelte dr. Halloway. – De az ön esetében – nézett végre egyenesen rám – elég nyilvánvalóan kivehető minden részlet. Azt gondolom, ha jobban megnézik a képeket, maguk is látni fogják a problémát. – Közelebb húzta hozzánk a székét, és a legfelső képen rámutatott egy szürke foltra. – A kisbabájának nagyfokú szűkület van az aortabillentyűjén, ami a HLHS, azaz a hipopláziás bal szívfél szindróma egyértelmű előjele.

– És az mennyire súlyos? – kérdezte Patti, miközben a szemem a gyermekemről készült, alig kivehető foltokból összeálló fekete-fehér fotót kutatta. Sajnos bármennyire is szerettem volna, képtelen voltam meglátni rajta a kisbabámat. El sem tudtam képzelni, hogy bárki, bármilyen gyakorlott is legyen ilyen téren, hogy tudta megtalálni a szívet valamiben, ami az én szememben csak egy paca.

– Attól tartok, végzetes – válaszolta dr. Halloway.

Felkaptam a fejem.

– Ez nem lehet… – Éreztem, hogy Hunter keze a vállamra simul.

– Végzetes! – ismételte Patti, szinte transzban.

– Mégis hogy tud ilyen következtetést levonni ezekből a képekből? – kérdeztem hirtelen támadt ellenszenvvel. – Ez csak egy kutatás. A nővér… mi is volt a neve… Susan azt mondta, hogy a gép, mármint az ultrahang, még csak kísérleti fázisban van, és időnként előfordul, hogy a vizsgálat során nyert információ hamis.

– Ez gyakran így is van – értett egyet dr. Halloway nyugodt hangon, de közben már megint Hunterhez beszélt, és nem hozzám. Legszívesebben megrúgtam volna, hogy emlékeztessem: az én gyermekemről van szó. – Jelen esetben azonban figyelemreméltóan tiszta képet kaptunk a baba szívéről, így teljesen biztos vagyok a diagnózisomban. Sajnálom.

Egy rendkívül hosszúnak tűnő percig egyikünk sem szólalt meg.

– Képesek lesznek megoperálni, miután megszületett? – kérdeztem végül.

– Az a kisfiú valójában kislány – felelte az orvos. – És nem, azt hiszem, semmit sem tehetünk érte.

Kislány! Ez az információ legalább annyira megdöbbentett, mint az, amit a gyermekem szívéről megtudtam, és hirtelen még jobban felerősödött bennem a védelmezői ösztön. Lepillantottam az ölemben heverő ostoba képekre. Azt kívántam, bár ne jöttünk volna ide soha. Gyűlöltem az orvost és gyűlöltem Susan Barront is. Abban a pillanatban nem sok választott el attól, hogy még Huntert is gyűlöljem, amiért ragaszkodott ahhoz, hogy eljöjjünk ide.

– Nem veszíthetem el ezt a babát – mondtam. – Ő… ő minden, ami a férjem után maradt nekem.

– Mi is itt vagyunk neked, édesem – szólalt meg Patti, bár könnyektől átitatott hangja alapján tisztában volt azzal, hogy sem ő, sem Hunter nem kárpótolhat az engem ért veszteségért.

– Milyen lehetőségeink vannak? – kérdezte Hunter, mintha velem együtt ők is várandósak lennének.

– Megpróbálhatja kihordani a terhességet – válaszolta dr. Halloway. – Ez nagy valószínűséggel sikerülni is fog, bár a baba a HLHS miatt születése után valószínűleg nagyon gyorsan meg fog halni. De el is vetetheti a magzatot – tette hozzá. – Észak-Karolinában élnek, ha jól tudom. Ott, különösen méhbeli anomália miatt, legálisan is engedélyezett az abortusz, ami persze nem veszélytelen procedúra huszonnégy…

– Nem. Azt nem tudom megtenni – vágtam közbe. – Mi van akkor, ha tévedünk?

– Megértem, hogy nehéz ezt elfogadni – mondta az orvos. – De ott tartja a bizonyítékot a kezében – biccentett a kisbabámról készült, homályos fotó felé.

Az ujjaim közé fogtam a képet, és elfordítottam róla a szememet. Ha nem nézek rá, talán el tudom hitetni magammal, hogy még mindig egy egészséges gyermeket hordok a szívem alatt. És talán még azt is el tudnám hitetni magammal, hogy meg sem történt ez a szerencsétlen utazás, gondoltam magamban.

2

HUNTER

Észak-Karolina felé közeledve egyre keményebbé vált a gyomromban a csomó. Az ujjaim megfeszültek a Chevy Impala kormánykerekén. Már kezdett sötétedni, és az elmúlt pár óra eseményei annyira felzaklattak, hogy alig láttam valamit. A visszapillantó tükörben megnéztem, mit csinál a hátsó ülésen utazó Patti, Carly és John Paul. John Paul, amint betettük az autóba, elaludt, aminek én csak örülni tudtam. Hallottam, hogy Carly halkan sírdogál, és hogy Patti vigasztalón suttog a fülébe. Nem hallottam, mit mond neki. Elképzelni sem tudtam, hogyan lehetne megvigasztalni egy nőt, aki öt hónapja veszítette el a férjét, aztán közlik vele, hogy el fogja veszíteni a gyermekét is. Azt a gyermeket, aki az egyetlen örömforrása volt, mióta Joe elment. Az én kitartó feleségem mégsem adta fel. Nem hallottam, mit mond, de az egyértelmű volt, hogy nagyon érzelmes hangon beszélt. Szeretet és aggódás itatta át a szavait.

Sohasem múlt el bennem az érzés, hogy Carly, Patti és Joe mentett meg engem. A rehabilitációs osztályon találkoztam Carlyval az életem mélypontján, és ő anélkül, hogy tudta volna, fordulatot hozott az életembe. Sohasem volt részem olyan feltétlen szeretetben, mint amilyen a házasságkötésem óta körülölelt. Nem voltak testvéreim, apámat pedig sohasem ismertem – még a nevét sem tudtam. Anyám azonban egy ragyogó elme volt, aki egyetlen szempontot tartott szem előtt velem kapcsolatban: hogy a lehető legjobb oktatásban részesüljek, és ebben a felfogásban nem volt helye sem pusziknak, sem ölelésnek. Asztrofizikusként annyira belemerült a munkájába, hogy sem ideje, sem késztetése nem maradt az egyetlen gyermeke babusgatására, bár a szeretetét sohasem vontam kétségbe. Így a katonacsaládból származó okos, elszánt Joe lett számomra az a fivér, akire mindig is vágytam. Bár Carlyval együtt többnyire a bázison éltek, sok időt töltöttünk együtt. Ilyenkor horgászni mentünk, vagy Joe ’55-ös Chevyjén bütyköltünk ezt-azt. Néhanapján esetleg teniszeztünk, de a sérült bokám miatt szinte mindig ő nyert. Bármit is csináltunk, közben hülyére röhögtük magunkat, szóval… kimondhatatlanul hiányzott. A halála nemcsak a lelki egyensúlyomból billentett ki, hanem az alvási szokásaimból is. Több hónap elteltével sem aludtam rendesen. Folyton rémálmok kínoztak; sokszor félelemmel eltelve ébredtem, és nem tudtam, hol vagyok – a mai nap után viszont már abban sem voltam biztos, vajon ettől fogva lesz-e valaha is még egy nyugodt éjszakám.

Amikor Pattit és Carlyt megismertem, mindketten abban a házban éltek Raleigh-ben, amelyikben felnőttek. Patti még csak tizenhét éves volt, amikor a szüleik meghaltak. A bíróságon ki kellett harcolnia a nagykorúsítását, mert csak így lehetett a húga gyámja. Ez volt az egyetlen mód, hogy ne kerüljenek gyermekotthonba. Patti mindig ilyen volt: odaadó, a családját minden más elé helyező személy. Ő és Carly annyira kötődtek egymáshoz, hogy szikével sem lehetett volna őket szétválasztani. Már kisgyermekkorukban is ez volt a helyzet, és abban, hogy a kapcsolatuk megingathatatlanná erősödött, jelentős szerepet játszott, hogy egymáson kívül senkire sem számíthattak. Amikor megjelentem a színen, ők hárman – Patti, Carly és Joe – kitárt karokkal fogadtak, és olyan intimitás alakult ki négyünk között, amilyet addig el sem tudtam képzelni. Életemben először éreztem úgy, hogy egy család része vagyok.

Joe viszont örökre elment, ezért Carlynak egyedül kellett megbirkóznia mindennel, így a babája problémájával is. Az ördögbe is. Ami a családunkkal történt, az a legsúlyosabb bántalmazással is felért. Mégsem lepett meg különösebben, ami a magzat szívéről kiderült. Bár meglepett volna. Abban sem reménykedtem, hogy az orvos megnyugtató válaszokat ad majd a helyzetet illetően. Tudtam, hogy nem adhat.

Tudtam jól, mit kell tennem. Ez viszont egyenesen ijesztő volt számomra, mert semmire sem adhattam garanciát. Azonban mégis, tisztában voltam vele, milyen szerepet osztott rám a sors ebben a kétségbeejtő drámában.

Az egyetlen dolog, amiben ennél is biztosabb voltam, az volt, hogy pihenés nélkül képtelen vagyok tovább vezetni.

– Meg kell állnom egy kávéra – szóltam hátra. Már Richmondtól délre jártunk, és tudtam egy helyet, ahol enni is lehet. – És talán egy hamburgert is bekapnék – tettem hozzá.

– Rendben – felelte Patti a hátsó ülésről elvékonyodott, fáradt hangon.

Lekanyarodtam az autópályáról, és beálltam az apró Tastee Hut parkolójába.

– Én nem akarok bemenni – mondta Carly. – Itt maradok az autóban John Paullal.

– Mit hozzunk neked? – kérdezte Patti.

– Semmit.

– Valamit enned kell – erősködtem. – Legalább egy teát igyál. – Carly mindig teát ivott, és nem kávét. – De szívesen hozok neked egy burgert, vagy egy kis sült krumplit is.

– Jó, akkor legyen egy kis sült krumpli – adta be végül a derekát, de érzésem szerint csak azért, hogy lerázzon. Nem hittem, hogy meg fog enni egy darabot is.

Végig szorítottam Patti kezét, miközben keresztülsétáltunk a gyéren megvilágított parkolón. Szinte vonszolt maga után, és amint ajtón belülre kerültünk, felém fordult, a nyakam köré fonta a karjait, a vállamra hajtotta a fejét, és előtört belőle a zokogás. Megsimogattam a hátát és a vállára omló szőke haját.

– Tudom – mormogtam válaszul, pedig még meg sem szólalt. – Nem igazságos.

– Ezt már nem fogja kibírni – sírta. – Miért kell mindenkit elveszítenie? Mégis mi baja Istennek? Hisz látta, mennyire akarja ezt a babát.

– Tudom – mondtam újra, reménytelennek tűnő hangon.

Igazából annyira nem is reménytelen a helyzet, gondoltam magamban, miközben közelebb húztam magamhoz a feleségemet.

Nem, a legkevésbé sem volt reménytelen a helyzet.

3

CARLY

A következő szombaton egyedül üldögéltem a házunk mögött az egyik fűvel benőtt dűnén, és a tengert bámultam. Május 3-át írtunk, és kifejezetten meleg volt a víz. Kismamafarmer volt rajtam, és egy könnyű kardigán, amely megfeszült a hasamon. Rajtam kívül, ameddig a szem ellát, senki sem volt a parton; Nags Head lakossága a csúcsidőn kívüli időszakokban a négyszázat is alig érte el. Tőlem balra, úgy másfél mérföldnyire, a Nags Head-i móló olyan volt a szürkéskék óceánban, mint egy nagy, fekete ujj. Jobbra a homokos parttal egybemosódó óceán ott ért véget, ahol találkozott a horizonttal. Mögöttem, hosszú szalagot alkotva, Outer Banks öreg, hagyományos házai bújtak meg a dűnék között. A festetlen arisztokráciaként emlegetett házsor minden egyes épületének megvolt a maga évszázados története. A miénk a legészakibb épületek közé tartozott, és a Jockey’s Ridge masszív dűnéi mögött kanyargó parti útra nézett. A házat, ami az egyik legnagyobb volt a soron, az anyai nagyapám vásárolta gyakorlatilag fillérekért a századfordulókor. Többnyire nyáridőben használtuk csak; máskülönben Raliegh-ben laktunk, és csak vakáció idején utaztunk le a partra. Gyerekként Patti és én izgatottan rohantunk végig az érkezésünkig bezártan álló házon, hogy a spalettákat feltolva kitárjuk a napfény előtt az ablakait és beengedjük rajtuk a sós tengeri levegőt. Amikor kicsi voltam, csak kültéri vízvezetékünk volt, amit Patti és Hunter korszerűsített az esküvő után. Bevezették aztán a házba is a vizet, felszereltek egy bojlert, és szalagradiátorokkal modernizálták a fűtést. Ugyan megpróbálták eltüntetni a régi deszkaburkolat repedéseit is, de a ház, különösen, ha fújt a szél, huzatos maradt, és a szigetelés ellenére továbbra is naponta meg kellett tisztítani a padlót és az ablakpárkányokat a portól. De mindez megérte, hisz ez a ház volt a legnagyobb kincsünk.

Mindig is szerettem kiülni a dűnék közé, hogy átjárjon a tenger, a homokos part és a tiszta ég békéje. Az utóbbi időben azonban csak gyászolni jártam ide, ami rendkívül kimerített. El sem tudtam volna mondani, mennyire. Még csak pár nap telt el a vizsgálat óta, de másra sem tudtam gondolni, csak arra, hogy miért is mentem el. A hasamon feszülő pulcsira simítottam a kezemet. Joanna Elizabeth. Egy nappal korábban ötlött fel bennem a név. Joe édesanyja és a saját anyám után akartam elnevezni a lányomat.

– Kérlek, istenem – motyogtam. – Add, hogy ne legyen igaza az orvosnak.

– Helló, Carly!

Megfordultam, és láttam, hogy Hunter közeledik felém a ház felől. Nem válaszoltam neki. Irracionális módon még mindig dühös voltam rá, amiért rábeszélt a vizsgálatra, ahol olyasmit kellett megtudnom, amit nem akartam hallani.

Leült mellém, én azonban továbbra sem vettem le a vízről tekintetem. Vártam, hogy sokadszor is megkérdezze, hogy érzem magam. Nagyon bosszantónak találtam már az örökös nyaggatását. Most azonban egész mást kérdezett.

– Carly… Megbízol bennem?

Nem erre a kérdésre számítottam. Ránéztem, és hirtelen bűntudatom támadt az iránta érzett haragom miatt. Szerettem ezt az embert. Ha másért nem, azért a sok örömért, amit a nővérem életébe hozott. Amiért Joe-t a fivérének tekintette. A végtelen szeretetért, amellyel az én drága kis unokaöcsémet körülvette. És mert bármiben lehetett rá számítani.

– Persze, hogy megbízom benned – válaszoltam.

– És épelméjűnek tartasz?

Összeráncoltam a homlokomat.

– Mégis mire akarsz kilyukadni?

– Válaszolj, kérlek. Szerinted épelméjű vagyok?

– Te vagy a legépelméjűbb ember, akit ismerek. – Eszembe jutott az első találkozásunk a rehabilitációs osztályon, ahol öngyilkosjelöltként kezelték. Azt azonban senki sem tudta, hogy nem sokkal korábban szinte egyszerre veszítette el a feleségét és az anyját. Előbbit, Rosie-t biciklibalesetben, utóbbit szívroham érte. Még szép, hogy bánatos volt, és nem volt kedve szóba állni senkivel. Még az is lehet, hogy tényleg megfordult a fejében az öngyilkosság gondolata. De az azóta eltelt öt év során egyszer sem láttam rajta jelét pszichológiai problémának.

– El akarok mondani neked egy titkot magamról, amit senki sem tud – folytatta. Lehajolt, majd szakított egy szál füvet. – Még Patti sem – dünnyögte, miközben megpróbálta összecsomózni a fűszálat. – Veled azonban muszáj megosztanom. Meg kell ígérned azonban, hogy sem Pattinek, sem másnak nem mondod el, amit most hallani fogsz.

– Elárulnád végre, mi ez az egész? – kérdeztem, mert továbbra sem tudtam elképzelni, hová akar kilyukadni.

– Előbb ígérd meg, hogy az egész kettőnk között marad.

Mindig is éreztem valami titokzatosságot Hunter körül, amit Patti nem vett észre, leginkább valószínűleg azért, mert mindent tökéletesnek talált benne.

– Talán börtönben voltál valamiért? – kérdeztem.

Elmosolyodott. Apró, aranyszínű csillogás villant fel kék szemében.

– Dehogy! Hova gondolsz?

– Akkor valami olyasmiről van szó, ami veszélybe sodorhatja Pattit vagy John Pault? – kérdeztem. Mert ha igen, akkor nem ígérhetem meg, hogy nem szólok nekik, tettem hozzá magamban.

– Nem. Ők teljes biztonságban vannak. Sohasem sodornám őket veszélybe.

– Akkor rendben. Megígérem, hogy nem szólok senkinek. De most már halljuk, mi ez a nagy titok?

Vett egy nagy levegőt, és mélyen a szemembe nézett.

– Igazából ezerkilencszáznyolcvanhatban születtem – mondta.

Elkomorultam. El nem tudtam képzelni, miért hozakodik elő ekkora ostobasággal, amikor tisztában volt azzal, milyen feldúlt vagyok.

– Miről beszélsz? Harmincöt éves vagy, ami azt jelenti, hogy – gyors fejszámolásba kezdtem – ezerkilencszázharmincötben születtél. A kartonodon is ez állt. A saját szememmel láttam a rehabilitációs osztályon.

Megrázta a fejét.

– Nem. Ezerkilencszáznyolcvanhatban születtem.

Végigfutott a hátamon a hideg. Teljesen komolynak látszott.

– Kérlek, ne akarj belőlem csúfot űzni. Nehezen viselem mostanában a tréfát.

– Nem űzök csúfot senkiből. Az igazat mondom. – A hangja még sohasem hangzott józanabbnak. – Tudom, hogy őrülten hangzik, amit mondok, de kérlek, hallgass végig.

– Hallgatlak – feleltem kissé sértetten.

– Ezerkilencszáznyolcvanhatban születtem – ismételte el harmadszor is. – És kétezertizenhétben doktoráltam a Princetonon.

– Eddig azt mondtad, hogy a Duke-on.

Megrázta a fejét.

– Attól tartok, ez hazugság volt.

Idegesen elhúzódtam tőle.

– Megijesztesz, Hunter – mondtam. – Nem tudom, miért viselkedsz ilyen különösen, de kérlek, hagyd abba, oké? Komolyan, Most nincs szükségem ilyesmire.

– De. Nagyon is szükséged van arra, amit mondani készülök – felelte. – Hidd el, ha nem lenne rá szükséged, nem osztanám meg veled.

– Akkor mondd már!

Hunter elfordult tőlem, és a tengert kezdte bámulni. A szeméből eltűnt a csillogás, és vörös foltok jelentek meg a nyakán. Láthatóan ideges volt. Megsajnáltam.

– Mit akarsz elmondani nekem? – kérdeztem, ezúttal jóval szelídebben.

– Amit a házasságomról és Rosie elvesztéséről mondtam, az igaz – kezdte. – Halála után egy Temporal Solutions nevű privát asztrofizikai program munkatársa voltam Washington D. C. közelében.

– De New Jersey-ben nőttél fel. Vagy ez sem igaz?

– De. Tizenöt éves voltam, amikor Washington közelébe, egész pontosan a virginiai Alexandriába költöztünk. – Rám pillantott. – Ez kétezeregyben volt.

– Hogy érted, hogy kétezeregyben?

– Úgy, ahogy mondom. A kétezeregyes évben. Akkor voltam tizenöt éves.

– Hunter! Hallod egyáltalán, hogy mit mondasz? Mi van veled? Hagyd abba, kérlek! – Már csípték a szememet a kétségbeesés könnyei. Nem értettem, miért teszi ezt velem. Azt meg főleg nem, hogy honnan veszi ezt a sok zagyvaságot. Az ellágyulásom rövid életű volt.

– Sajnálom, Carly, de muszáj mindent elmondanom. Nem kérek mást, csak azt, hogy hallgass végig, rendben?

Keresztbe fontam a karjaimat a mellkasomon, és bosszúsan vártam a folytatást.

Hunter vett egy nagy levegőt.

– Egy tudományos időutazási kísérlet résztvevője voltam – mondta egyetlen szusszal.

Eltátottam a szám, amikor megértettem, hogy mit is mond pontosan, aztán erőltetetten elnevettem magam pár másodperc erejéig.

– Úgy viselkedsz, mint aki el is hiszi, amit mond.

– Elhiszem, mert az az igazság. Megengeded, hogy befejezzem?

– Persze – feleltem gúnyos hangon. – Úgyis rám fér egy kis komédia.

– Az anyám fizikus volt – mondta rezzenéstelen hangon. – A legbriliánsabb elme, akit valaha ismertem. Kvantumfizikát tanult, és…

– Mi az a kvantumfizika? – vágtam közbe.

Hunter lemondóan a hajába túrt.

– Nem érdekes. A lényeg az, hogy a kutatásai során rájött, hogy lehetséges visszafelé utazni az időben, illetve ugyanez előrefelé is megtehető.

– De hát ez nevetséges.

– Egy Temporal Solutionsnek nevezett, csupán álcaként használt üzleti vállalkozás égisze alatt elindított egy titkos programot – folytatta Hunter olyan hangon, mintha meg sem szólaltam volna. – Azt, hogy igazából mivel foglalkozik, én is csak akkor tudtam meg, amikor már egyetemre jártam. Akkor is csak azért árulta el, mert azt akarta, hogy én is fizikát tanuljak, ugyanis ez volt a feltétele annak, hogy idővel én is csatlakozhassak a programhoz. Amikor elmondta, hogy min dolgozik igazából, én…

– Hunter, elég! Hagyd abba, kérlek.

– Azon a ponton tizenkét résztvevője volt a kutatásnak – folytatta. Olyan érzésem volt, mintha meg se hallott volna. – Tizenkét tudós, akikről úgy gondolta az anyám, hogy megbízhat bennük. Mire én bekapcsolódtam, közülük öten, az anyámat is beleértve, már mindkét irányba hajtottak végre időutazást. És akkor… – Amikor rám pillantott, és meglátta az aggodalmat az arcomon, elhallgatott. – Biztosíthatlak, hogy épelméjű vagyok – mondta nyugtató hangon.

– Attól még hihetetlen, amit mondasz.

– Pedig igaz, Carly. Ha valaki érti a dolog mechanizmusát, még csak nem is olyan bonyolult. Cserébe viszont rengeteg bátorság kell hozzá. Az ismeretlenbe lép az, aki erre vállalkozik. Jómagam huszonöt éves voltam, amikor az első utazásomat tettem a múltba. Ezerkilencszázba mentem vissza. Az egész életemet megváltoztatta a tapasztalat. – Elmosolyodott az állítólagos emléktől, míg én azon tűnődtem, beszaladjak-e a házba Pattiért, hogy elmondjam neki, valami nem stimmel a férjével.

Csakhogy a döbbenet fogva tartott. Miközben a folytatást vártam, úgy éreztem, mintha eggyé váltam volna a dűnékkel. Fogalmam sem volt, mit kellene tennem.

– Aztán kétezertizennyolcban, harminckét éves koromban az anyám azt akarta, hogy valamelyikünk menjen vissza a hatvanas évekbe. Ez volt az az időszak, amikor a technológia szárnyalni kezdett… ez a kor, amelyikben most vagyunk… és úgy látta, hogy oda visszatérve, megfelelő befektetésekkel, jelentős forrásokra tehetne szert a programja folytatásához. Tehát bárki vállalta is, hogy visszatérjen a hatvanas évekbe, annak a tapasztalatszerzésen túl azt a feladatot szánta, hogy fektessen be, és legyen részese a kor technológiai vállalkozásainak. Vonakodtam attól, hogy ilyen anyagias célokra használjuk a programot, de aztán meghalt Rosie és… – Egy pillanatra elhallgatott. – Az anyám is. Azt gondoltam hát, az ördögbe is, miért ne lehetnék én az a valaki, aki visszautazik a hatvanas évekbe? Anya úgyis nekem szánta ezt a feladatot. Csakhogy adódott egy kis probléma. Jött egy váratlan vihar, ami keresztülhúzta a számításokat. De az is lehet, hogy mélységes depressziómban én csesztem el az egészet. Nem tudom. – Lemondóan megvonta a vállát. – A lényeg, hogy a UNC campuson kellett volna landolnom. Ehelyett egy másik épület tetejére érkeztem, ahonnan ráadásul le is estem, és eltörtem a lábamat. Így kerültem a kórházba, majd a rehabilitációra. És így… – habozva elhallgatott, de aztán mégis tovább beszélt. – Így ismerkedtem meg veled, majd Pattivel. És… ti ketten mentettétek meg az életemet. – A hangja megbicsaklott, majd nyelt néhány nagyot, hogy folytatni tudja. – És miután Pattivel találkoztam, már nem akartam visszamenni. Most már mindig itt maradok. Egy cseppet sem hiányzik a jövő… dübörgése. El sem tudod képzelni, mennyire felgyorsult a világ kétezertizennyolcra. A tévében több száz csatornát lehet nézni. Mindenkinek saját számítógépe van. Az emberek a zsebükben hordják, és mindenhová magukkal viszik a telefonjukat. Szüntelenül zajlik a digitális forradalom a jövőben, és elképesztő eredményekről számolnak be a tudomány, köztük az orvostudomány területén. De mindez nem fogható ahhoz, ami köztem és Patti között van. Sem ahhoz az egyszerűséghez, amit az itteni élet jelent. – Kinyújtotta a kezét, és körbemutatott. – Szeretem az itteni életemet.

Éreztem, hogy a szememet elhomályosítják a könnyek. Ahogy ott ültem mellette, egyszerre voltam szomorú és ijedt. Valami nagyon nem stimmelt vele. Meg voltam győződve róla, hogy segítségre szorul. Arra gondoltam, elterelem valamivel a figyelmét, visszasétálok a házba, és mentőt hívok hozzá. A legközelebbi kórház Elizabeth Cityben volt, ami innen másfél óra autóval. Vajon van pszichiátriai osztályuk? Nem tudtam, de úgy éreztem, tennem kell valamit. Azonban be kellett látnom, hogy Hunter sohasem volt olyan, mint a többi ember. Mindig, mindenhol kitűnt briliáns eszével és agyafúrt gondolkodásával. Az is lehet, becsaptuk magunkat Pattivel az elmúlt öt évben, és csak elhitettük magunkkal, hogy teljesen normális. Mármint, pszichológiailag. Lehet, hogy most zajlott benne egyfajta dekompenzálódás? Lehet, hogy ilyen hatással van rá, hogy nem sokkal azután, hogy elveszítette a legjobb barátját, Joe-t, most még itt ez a szörnyű hír a babámról is. Vagy az is lehet, hogy eddig jól titkolta a betegségét, ami most megbosszulta magát, és újult erővel tért vissza, már-már az őrület határait súrolva. Nemcsak őt féltettem, hanem Pattit és John Pault is. És persze magamat. Úgy éreztem, mintha minden összeomlani készülne körülöttem.

– Szívem – mondtam, és hozzáhajolva a kezére csúsztattam a kezemet. – Azt hiszem, segítségre van szükséged. Menjünk el holnap Elizabeth Citybe, és…

– Nem… Nem vagyok őrült. – Szinte köpte a szavakat. Egyenként. – Mindezt azért mondom el neked, mert a jövőben tudnak segíteni a gyermekeden.

Elhúzódtam tőle, mert az aggodalmamat ismét harag váltotta fel.

– Az orvos azt mondta, semmit sem tehetnek – szakadt ki belőlem. – Te mégis a bolondját akarod járatni velem!

– Ez eszembe sem jutna – tiltakozott. – Igazat mondott az orvos. Ezerkilencszázhetvenben tényleg nem gyógyítható a kisbabád betegsége, de a huszonegyedik században már igen.

Felálltam, és hátrálni kezdtem. Hirtelen félelem fogott el attól, hogy kettesben maradjak vele.

– Bemegyek – mondtam. – Nem vagyok hajlandó folytatni ezt a beszélgetést.

– Kérlek, ne szólj róla Pattinek! – kiáltott utánam. – Bármit hiszel is rólam vagy arról, amit mondtam, kérlek, ne mondd el neki! Megígérted.

Rendben, gondoltam a ház felé baktatva. Nem szólok Pattinek. Legalábbis, egyelőre. Nem akartam megbántani Huntert. Csodáltam mint embert, és el sem tudtam képzelni, mihez kezdtem volna a férjem halálát követő hónapokban, ha ő nem áll mellettem. Éppen ezért jól meg akartam rágni mindazt, amit mondott, mielőtt Patti nyakába zúdítanám. Mert bár lehet, hogy kezdett elmenni az esze, az elég nyilvánvaló volt, hogy nem jelent veszélyt sem ránk, sem önmagára. Még az is felötlött bennem, hogy valamilyen hallucinogén drog hatása alatt lehetett. Bár sohasem láttam, hogy drogot használt volna, és sörből vagy borból sem ivott meg pár pohárnál többet. Ugyanakkor előfordulhat hogy valaki a tudta nélkül beadott neki valamit. Elhatároztam, hogy figyelni fogom, és csak akkor szólok a nővéremnek, ha továbbra is gyanúsan viselkedik.

4

Pattivel sült csirkét készítettünk aznap vacsorára. Miközben a húst daraboltuk, üvöltött a háttérben a rádió. Amikor a darabolással elkészültünk, felaprítottuk a sonkát a vajbabos körethez, és kinyújtottuk a tésztát a desszertnek szánt süteményhez. A szüleink halála után kezdtünk el együtt főzni. Akkoriban nem volt más választásunk. Mi láttuk el magunkat, és szokásunkká vált, hogy főzés közben mindig bekapcsoltuk a rádiót. Gyakran előfordult, hogy Patti, aki nagyon szerette a zenét, fakanállal a kezében táncra perdült egy Chuck Berry- vagy egy Everly Brothers-szám hallatán. Csak idősebb koromban értettem meg, hogy elsősorban miattam akart vidámnak látszani. Mindig azon volt, hogy ne láthassam rajta a gyászt.

Hunter levitte John Pault a partra, hogy amennyire lehet, kifárassza lefekvés előtt az energiával teli egyéves gyereket, és miközben a tésztát nyújtottam, figyeltem őket az ablakból. John Paul már elég magabiztosan tudott járni a házban, de a parton inkább még csak mászogatott. Néztem, ahogy Hunter felemeli a homokból, óvatosan feldobja, majd elkapja, és a kisfiú örömkiáltásai közepette puszikkal borítja el a nyakát. Éreztem, hogy égni kezd a szemem. Azt akartam, hogy az én gyermekem, az én kis Joannám is egészséges legyen. És hogy a sógorom ismét megtalálja régi vidám, szerethető önmagát.

Hey Jude, hangzott fel a rádióban, mire Patti megcsóválta a fejét.

– Még mindig nem tudom elhinni – mondta.

Értettem, mire gondol, anélkül is, hogy bővebben kifejtette volna. Pár héttel korábban Paul McCartney bejelentette a Beatles felbomlását, és Patti még mindig nem tudta túltenni magát az eseményen.

– Yoko Ono miatt történt – mondta. – Komolyan. Az a nő megbabonázta Johnt.

– Talán újra összeállnak majd – vigasztaltam. – Lehet, csak időleges ez a mostani helyzet.

– Bár úgy lenne! – sóhajtotta Patti. Aztán, miközben betoltam a tésztát a sütőbe, rám pillantott. – Miért nem polcolod fel kicsit a lábadat, Carly? – kérdezte aggódó nővérhez illő hangján. – Elboldogulok egyedül is. Ülj le, és inkább csak beszélgessünk.

– Jól vagyok – feleltem, bár mindenhogy éreztem magam, csak jól nem. Felkaptam a pultról egy uborkát meg egy zöldséghámozót. Nem akartam tétlenül üldögélni. Ha leülök az öreg faasztal mellé, nem lett volna lehetőségem arra, hogy John Paulon és Hunteren tartsam a szemem. Hunter közben leült a partra, John Paul mellé, aki egy kisvödörrel meg egy lapáttal játszadozott. A dűnék miatt nem sokat láttam belőlük, de úgy tűnt, hogy remekül szórakoznak. Abban a pillanatban nem értettem, miért kételkedem Hunterben. Nála jobb apukát el sem lehetne képzelni.

Patti követte a tekintetemet.

– Attól félek – mondta gyengéd hangon, miközben leemelt egy halom tányért a pult feletti nyitott polcról –, hogy talán nehezedre esik John Pault látni. El tudom képzelni, hogy csak elszomorít a… tudod, mi miatt – biccentett a pocakom felé.

Meghökkentem.

– Ezt komolyan mondod? – kérdeztem, és a vágódeszkára fektettem az uborkát. – Ha tudni akarod, John Paul látványa egyenesen felvillanyoz. Hisz olyan egészséges, és annyira boldog. Nagyon örülök, hogy ő van neked.

Patti felém fordult. Letette a tányérokat a pultra, majd mintha nehezére esne visszatartani a nyelve hegyén lévő gondolatot, összeharapta az ajkait.

– Mit fogsz csinálni? – kérdezte végül, rám emelve aggodalommal teli kék szemét.

– Meg fogom szülni – válaszoltam. Bár féltem, hogy szörnyű szenvedéseknek teszem ki Joannát azzal, hogy megszülöm, azért ott motoszkált bennem a gondolat, hogy mi van, ha tévednek az orvosok, és kiderül, hogy nincs semmi baja. Ez volt az a szalmaszál, amibe még mindig kapaszkodtam, és mindent megadtam volna azért, hogy megtudjam, helyesen cselekszem-e. Teljesen biztos azonban csak abban voltam, hogy a bennem növekvő élet Joe-tól származik, és mindenáron meg akarom tartani. Elszorult a torkom, így ismét az uborkára kezdtem koncentrálni. – Remélem, helyesen cselekszem – mormogtam könnyes szemmel.

A nővérem erre átölelt, és a vállamra hajtotta a fejét.

– Szeretlek – mondta. – És bárhogyan döntesz is, melletted leszek.

 

Vacsora után Patti és Hunter felvitte John Pault az emeletre, hogy lefektessék, én pedig elmosogattam. Hunter ugyanúgy viselkedett vacsora közben, mint máskor; a régi önmagát adta, miközben én azon tűnődtem, emlékszik-e egyáltalán arra a sok őrültségre, amit összehordott. Az utolsó tányért töröltem éppen, amikor besétált a konyhába.

– Szeretném, ha megnéznél valamit, Carly – mondta. – Tedd le a tányért, és nyújtsd ki a tenyeredet.

Letettem a tányért a pultra, ő pedig a zsebébe nyúlt, és elővett két pénzérmét. Mindkettőt a tenyerembe ejtette.

– Nézd meg őket – biztatott. – Nézd meg rajtuk az évszámot.

Negyeddollárosok voltak. Úgy fordítottam őket, hogy a lemenő nap ablakon beszűrődő fényében ki tudjam venni rajtuk a dátumot. Az egyiken 2004 állt, a másikon 2016. Hunterre pillantottam.

– Honnan szedted ezeket? – kérdeztem.

– Azóta őrzöm őket, hogy… hogy megérkeztem a hetvenes évekbe – felelte. – Egy kötegnyi bankjegyem is van kétezertizennyolcból. Sok pénz. Nagyon sok. Egy értékmegőrzőben tartom, Raleigh-ben, mivel ezerkilencszázhetvenben, magától értetődő módon, nem tudok fizetni vele.

Megrázott, amit mondott. Nem tudtam, milyen magyarázatot lehetne adni arra, amit a kezemben tartottam. El tudtam képzelni, hogy ő maga készítette valahol az érméket. De miért tett volna ilyesmit? Miért szánt volna rá időt és energiát? És ha mindezt ilyen fondorlatosan eltervezte, az lyukat üt az elméletemen, miszerint droghatás alatt állt, ami némi szerencsével rövidesen ki fog ürülni a szervezetéből.

– És mondd – kezdtem óvatosan. – Ha olyan sok pénz volt nálad, amikor hatvanötben leestél arról a tetőről, hogyhogy nem találták meg nálad a mentősök? – Miután hozzám került, elolvastam a balesetéről és a beszállításáról készült jegyzőkönyvet. Egy váltás ruhával és egy mustárszínű hátizsákkal hozták be a kórházba, valamint üres pénztárcával.

Mintha csak várta volna a kérdést, bólintott.

– Elrejtettem az aljnövényzetbe ott, ahol a baleset történt – mondta. – Eleve műanyag tasakban volt, és mivel nem akartam, hogy megtalálják nálam, vájtam a kezemmel egy lyukat a földbe, beletettem, és amikor kikerültem a kórházból, visszamentem érte.

– De hát ez… nevetséges, Hunter. – Megcsóváltam a fejem. – Sajnálom, de ez a két pénzérme nem elég meggyőző. Nem teszik hihetővé azt, amit bizonyítani próbálsz velük.

– Van más is, amivel meggyőzhetlek – dünnyögte. – Hányadika van ma?

– Május harmadika – feleltem.

– Rendben – bólintott elégedetten a dátum hallatán. – Egy, legfeljebb két nap múlva… nem emlékszem pontosan a dátumra, de az biztos, hogy mostanában, nagyon hamarosan…

– Mi lesz nagyon hamarosan? – sürgettem, mert elhallgatott.

– Valami szörnyű dolog fog történni. – Olyan képet vágott, mintha valami keserűt kellett volna lenyelnie. – Utálom, hogy így kell elmondanom, ennyivel korábban, mint hogy megtörténne – folytattA –, de úgy érzem, csak így tudom elhitetni veled, hogy az igazat mondom magamról.

Felsóhajtottam, és leakasztottam a sütő fogantyújáról a kéztörlőt.

– Ki vele! Mikor és hol fog bekövetkezni ez a feltételezett szörnyűség?

– A Kenti Állami Egyetemen, Ohióban – felelte. – Biztosan te is hallottál a diákmozgalmakról. A kenti államin odáig fajult a helyzet, hogy már a Nemzeti Gárdát is be kellett hívni.

Bólintottam. Az ellenállás Amerika-szerte mindenütt felerősödött. Az UNC-n, az egykori alma materemben is demonstráltak a hallgatók. Mindig elkeserített, amikor a tudósításokat néztem a tévében. A haragos ellenállásukról készült képeket többnyire a Vietnámban szolgáló katonákról készített felvételek követték, eszembe juttatva, hogy ez a háború vette el tőlem a férjemet. Inkább egyetértettem a lázongókkal, mint nem, de aztán mindig elszégyelltem magam. Nem akartam azt érezni, hogy Joe a semmiért esett el egy olyan háborúban, amelyiknek sohasem kellett volna kitörnie.

– Figyelsz te rám? – kérdezte Hunter. – Hallottad egyáltalán, amit mondtam?

– Öö… Nem – vallottam be. – Megismételnéd?

– A kenti államiról beszéltem. Arról, ami ott fog történni a héten valamikor. Hogy pontosan mikor, arra nem emlékszem pontosan, de a Nemzeti Gárda meg fog gyilkolni négy hallgatót.

– Micsoda? Hunter, én nem tudom, mi történik veled, de ezt abba kell hagynod. – Fogtam suttogóra a hangom. – Ha nem állítod le magad, esküszöm, hogy szólok Pattinek.

– Márpedig így lesz. Tudom. És sebesültek is lesznek. Nem emlékszem, hogy hányan, de azt tudom, hogy négy hallgató meghal, egy pedig lebénul. Példátlanul szörnyűséges szégyenfoltja ez az Egyesült Államok történetének. Ha mégsem történik meg, akkor nyugodtan közöld Pattivel, hogy meghibbantam. De sajnos be fog következni.

– Mégis, honnan tudhatsz te erről?

– Onnan, hogy benne van a történelemkönyvekben, amelyekből a kilencvenes években tanultam – válaszolta magától értetődő egyszerűséggel Hunter. – Az eseményről Neil Young egy számmal fog megemlékezni, amelynek Ohio lesz a címe, amit ő ohhájjóónak ejt majd, és…

– Elég! – kiáltottam némileg elfojtott hangon, és a nyomaték kedvéért a fülemre szorítottam a tenyeremet. – Már azt sem tudom, hogy mit gondoljak, vagy mit higgyek el neked… Ha tényleg tudod, hogy ez fog történni, miért nem csinálsz valamit? Miért hagyod, hogy lemészárolják azokat a szegény hallgatókat?

– Az egyik fő kérdés, amelyre a Temporal Solutionsnél a választ kerestük, az volt, hogy meg lehet-e változtatni a múltat – mondta. Úgy beszélt, mint aki megőrült.

– És?

– Meg lehet, de nagyon veszélyes, így az anyám nagyon szigorú szabályt hozott. A múltba tilos belenyúlni. – Gyorsan beszélt, úgy, ahogy izgalmában szokott. Ezt már akkor is megfigyeltem nála, amikor a rehabilitációs osztályon megismertem. Akkoriban azon tűnődtem, nem mániákus-e, és most is ugyanez jutott az eszembe. – Ott volt például Martin Luther King esete – folytatta. – Az egyik tudósunk szintén fekete volt, és előkészített magának egy kísérletet. A terv az volt, hogy visszamegy ezerkilencszáznyolcvanhatba, hogy valahogyan megakadályozza a lövöldözést, amiben King lebénult. Csakhogy…

– Úgy érted, azt a lövöldözést, amelyikben meghalt King.

– Épp ez az! Kingnek nem kellett volna meghalnia. Ami történt, az egy nyomós érv amellett, hogy miért nem szabad babrálnunk a múlttal. King eredetileg golyót kapott a nyakába, amely miatt nyakától lefelé teljesen lebénult, ám az emberünk, akit mellesleg Dave-nek hívtak, szabályosan berobbant a helyiségbe, ahol beleütközött James Earl Ray-be, és ezzel kibillentette az egyensúlyából. Ray kezében közben elsült a fegyver, így King meghalt ahelyett, hogy megmenekült volna.

– Ó, istenem – mondtam, mert egy pillanatra elfelejtettem, hogy a sógorom csupa sületlen zagyvaságot beszél. De aztán magamhoz tértem. – Hunter – mondtam a fejemet csóválva. – Tényleg nem tudom, mi a célod ezzel az egésszel. Úgy vélem, csak kitaláltad mindezt. De ha mégsem… Tegyük fel, hogy hiszek neked… Miért mondod el ezeket éppen nekem?

– Azért, mert el akarlak küldeni kétezeregybe – válaszolta. – Akkor már tudják kezelni a kisbabád betegségét. Még mielőtt megszületne. Végrehajthatnának rajta egy úgynevezett méhen belüli műtétet, még magzatkorában. Tudom, hogy…

Égnek emeltem a szememet.

– El akarsz küldeni kétezeregybe? Engem? És mivel? Repülőgéppel? Esetleg hajóval? Ezt az ostobaságot! Felmegyek a szobámba olvasni. Ezt – sziszegtem dühösen – nem hallgatom tovább!

– Reggel elmegyek az RTP-be – szólt utánam. Rögtön eszembe jutott, hogy másnap hétfő. A sógorom rövid munkahetének az első napja, amelyet a sógorom tőlünk távol, a munkahelyén szokott tölteni. Felerősödött az aggodalmam. Ha tényleg az őrület határán jár, nem biztos, hogy jót tesz neki az egyedüllét. – Ha visszajöttem, még beszélünk róla, rendben?

– De ugye ugyanolyan sokszor felhívod Pattit, mint szoktad? – kérdeztem.

Elmosolyodott. Pontosan tudta, hogy mitől tartok.

– Hát persze – felelte végül. – De tényleg ne aggódj miattam, Carly – tette hozzá. – Nem ment el az eszem.

5

Hunter már nem volt otthon, amikor másnap reggel lementem az emeletről. Patti épp próbálta beletukmálni John Paulba a reggelijét, én pedig – mint minden reggel, mióta velük laktam – elindultam, hogy megtegyem szokásos reggeli sétámat a parton. A nőgyógyászom – még amikor mindnyájan úgy tudtuk, hogy teljesen normális, problémamentes terhesség vár rám – azt mondta, nekem is és a magzatnak is jót tesz a könnyed mozgás, és akkoriban szerettem is ezt az egyedül töltött időt. Ugyanakkor, mióta a szörnyű diagnózist megkaptuk, úgy kellett kirugdosnom magam az ágyból reggelente, és már a sétát sem találtam annyira vonzónak. Tudtam azonban, hogy tovább kell menetelnem. Csodában reménykedtem; egy tökéletesen egészséges kisbabában, akinek már most meg akartam adni mindent.

Ezen a reggelen elég meleg volt ahhoz, hogy lerúgjam a tornacipőmet, és a farmerom szárát feltekerve belegázoljak a vízbe. A nap épp, hogy csak megjelent a horizonton, rózsaszínes-narancssárga sávokat festve a víztükörre. Szokásos útvonalamat követve elindultam a móló felé. Szerettem távolról nézni a mólót, ahogy messzire benyúlt az óceánba. Jólesett tudni, hogy pontosan másfél mérföldre van a házunktól, így ha egészen addig elmentem, három mérföldet sétáltam reggelente. Szerettem, hogy a hullámok ismerős, ritmusos hangjára el tudtam merülni a gondolataimban, és ha úgy hozta a sors, akár el is sírhattam magam.

Volt még egy oka annak, hogy ennyire szerettem a mólót: az emlékeim. Sétáim során mindig elhaladtam a kunyhó mellett, amelyben valamikor Joe bácsikája és nénikéje lakott. Itt találkoztam vele először, 1959-ben; egy évvel a szüleim halála után, tizenöt éves koromban. A nagynénje és a nagybátyja háza nem tartozott hivatalosan a régi házsorhoz. Sokkal újabb volt, akkoriban még kopottnak sem lehetett volna nevezni, de csupán néhány tömbnyire volt a mi sorunktól, és tulajdonképpen jól bele is illett.

Azon a bizonyos reggelen egyedül bóklásztam a parton, és kincseket gyűjtögettem, úgy, ahogy emlékezetem óta nyaranta mindig tettem. Ez a nyár mégis különbözött a többitől. Ez volt az első, amelyen már nem voltak velünk a szüleim. Az első, amit árvaként töltöttem. Patti és én céltalanul mászkáltunk a nagy, dohos házban, és minden szobában a szüleinkkel kapcsolatos emlékekbe ütköztünk. Az, hogy kimentem a partra, egyfajta menekülést jelentett számomra, főleg, hogy séta közben számomra értékes dolgokra sikerült szert tennem. Ezen a reggelen egy cápafogra és egy üvegkavicsra – mindkettőből hatalmas gyűjteménnyel rendelkeztem. Ráadásul az enyém volt az egész partszakasz, míg a távolban meg nem pillantottam Joe-t. Horgászott, szintén egyedül. Éppen akkor hajította be a csaliját a hullámok közé. Akkor már egy ideje másként kezdtem nézni a fiúkra, mint addig; korábban sohasem szorult el tőlük a gyomrom, és a nyálam sem csorgott soha a látványuktól. Ez a bizonyos fiú azonban még távolból is nagyobb hatással volt rám, mint a többi. Kék fürdőnadrág volt rajta, semmi más, és bár nem neveztem volna testesnek, az életkorához képest nagyon is izmosnak látszott. A lábai és a karjai tónusosak voltak, bár bőre inkább volt rózsaszínű, mint barna. Abból, ahogy leégett, arra a következtetésre jutottam, hogy csak turista lehet. Rövid, vörösesszőke haja a göndör és a hullámos között volt valahol. Akkoriban nem tudtam volna szavakba önteni, hogy miért szorult össze a puszta látványától a gyomrom. Azt azonban tudtam, hogy attól fogva már nem kavics formájú tengeri üvegdarabok keresésével akartam folytatni a reggelt.

Mielőtt végiggondoltam volna, hogy mit teszek, már mellette álltam.

– Szia! – köszöntem rá, amikor már elég közel voltam hozzá. – Milyen a kapás?

– Épp azon tűnődöm, hogy feladom – felelte, miközben tekerni kezdte a damilját. Nem volt rajta semmi, csak egy maroknyi hínár.

Belepillantottam az üres vödrébe.

– Mit használsz csalinak?

– Ma tintahalat használtam, de mivel elfogyott, tényleg nincs értelme tovább próbálkoznom.

– Carly vagyok – mutatkoztam be.

– Joe – felelte. Lenyűgöző, majdhogynem áttetsző kék szeme volt. A karját és a mellkasát szeplők borították, amiből a rózsaszín orra köré is jutott egynéhány. – A bácsikám és a nénikém nemrég vásárolta ezt a házat – biccentett a mögöttünk álló, majdhogynem teljesen új épület felé –, és meghívtak, hogy töltsem velük a nyarat.

Az egész nyarat? Éreztem, hogy felgyorsult a szívverésem.

– Tényleg abba akarod hagyni? – kérdeztem.

– Hogy? – kérdezett vissza zavartan. – Mire gondolsz?

– Az imént azt mondtad, hogy nem horgászol tovább, mert elfogyott a csalid. De ha nem akarod abbahagyni, akár folytathatod is.

– Úgy érted, csali nélkül? – Elnevette magát. – Nem hiszem, hogy sok értelme lenne.

– Csali nélkül tényleg nem. – A dagály visszahúzódóban volt, így mezítláb az egyik hullám nyomába eredtem, és szemügyre vettem a homokban frissen keletkezett V alakú mélyedéseket. Aztán négykézlábra ereszkedtem, és az egyik V alakzat csúcsánál belemarkoltam a homokba, majd kihúztam egy aprócska rákot, és odavittem neki.

– Ez egy homoki bolha – magyaráztam, felé nyújtva a szerencsétlenül járt, alig két hüvelyk nagyságú rákocskát a tenyeremen. – Tedd rá a horgodra, és nézzük meg, mész-e vele valamire.

Rám nézett, olyan hitetlenkedésében is kedves arckifejezéssel, hogy elgyengültek a térdeim.

– Komolyan? – kérdezte.

– Komolyan.

Szemügyre vette a rákot a tenyeremen.

– Hogy lehet ezt horogra akasztani?

Leszedtem a zsinegéről a hínárt, és megmutattam neki – dicsekvésből a kelleténél gyorsabban, és egy kicsit talán hivalkodóan is. Hálás voltam az apukámnak, amiért hatéves koromban megtanította nekem ezt a trükköt. Úgy éreztem, mintha a hátam mögül figyelne abban a pillanatban, és dicséretképpen megütögetné a vállamat.

– Van pecabotod? – kérdezte a fiú, amikor végeztem. – Ha van kedved, horgászhatnánk együtt.

Évek óta nem horgásztam, de úgy döntöttem, sohasem lenne jobb pillanat újra elkezdeni, így hát hazaszaladtam a pecabotomért. Még aznap kifogtunk vagy egy tucatnyi márnát és egy majdnem négykilós tengeri keszeget. Joe nagynénje és nagybátyja aznap meghívott bennünket vacsorára. Csak a keszegből jóllaktunk mindannyian aznap este.

Az egész nyarat Joe-val töltöttem. Horgásztunk és úsztunk, minigolfoztunk, és mivel a bőre nem bírta a tengerparti napsütést – ami nagy kár volt, mert szemmel láthatóan szerette a parti életet –, mindennap bedörzsöltem naptejjel a könnyen felhólyagosodó bőrét. Rengeteget nevettünk az első nyarunkon. És halálosan egymásba szerettünk. Képesek voltunk négy órát végigcsókolózni Jockey’s Ridge gigantikus dűnéin. Patti kölyökkutya szerelemnek nevezte azt, ami köztünk volt, de kedvelte Joe-t, mert tudta, hogy nyugodt szívvel rábízhatja a kishúgát. Természetesen szó sem volt kölyökkutya szerelemről. Én már akkor tudtam, hogy Joe lesz számomra az igazi. És igazam is lett.

Joe katonagyerek volt, egy azok közül, akik egyik helyről a másikra költöztek, attól függően, hogy hová helyezték éppen az apjukat. Nem voltak testvérei, és a szünidőt, bárhol laktak is éppen, mindig a nénikéjénél és a bácsikájánál töltötte, akik szerinte pontosan az ellentétei voltak a szigorú szüleinek.

– Szeretem ezt az egyensúlyt – mondta egyszer, és én nagyon érettnek tartottam, mert a fegyelmet ugyanúgy tudta kezelni, mint a szabadságot.

Idilli nyár volt, de mint mindennek, egyszer ennek is vége lett. Joe visszament a szüleihez Texasba, Patti és én meg Raleigh-be. Joe-n és rajtam kívül mindenki úgy hitte, hogy ezzel vége szakad a románcunknak. Csakhogy mi hetente több levelet is váltottunk egymással, a zsebpénzünkből pedig hosszú, szerelmes telefonbeszélgetéseket folytattunk szombat esténként, amit Joe mindig ugyanazokkal a szavakkal kezdett: Hé, csajszi, mondta azon az ellenállhatatlan, kicsit vontatott, szeretetteljes hangján, és én nyomban olvadozni kezdtem. Mire ismét kitört a nyár, a kapcsolatunk elmélyült. Mondhatni, kiteljesedett.

Tudtam, hogy Joe az apja nyomdokaiba lépve katona szeretne lenni. Ez volt az az életmód, amit ismert és értett, és bár számomra teljesen idegen volt, tiszteletben tartottam a szenvedélyes vágyódását a választott karrierje iránt. Ezzel ellentétben én mindig az anyám nyomdokait akartam követni, aki ápolónőként indult, de végül fizikoterapeuta lett, mert gyermekbénulásban szenvedőkön akart segíteni. Én a North Carolina Egyetem Chapel Hill-i campusára jártam, míg Joe Raleigh-be, a North Carolina Állami Egyetem mérnöki karán tanult, a tartalékos tiszti program keretén belül. Az iskoláink alig egyórányira voltak csak egymástól, így először, mióta ismertük egymást, nem kellett kivárnunk a nyarat ahhoz, hogy együtt lehessünk.

Miután megszereztük a diplomáinkat, Joe hadnagyként a hadsereg műszaki hadtestének kötelékébe került, és a házasságunk első két évét Fort Eustisban töltöttük, ahol nekem is sikerült fizikoterapeuta állást találnom. Aztán másfél évvel később áthelyezték Németországba, ahol rengeteg barátra sikerült szert tennünk. Ott, érdekes módon, sokkal jobban bántak velünk, mint idehaza, az Államokban. Joe-t egyszer leköpte egy lány a New York-i reptéren, és egyszer egy buszon rácsozott ablakok mellett kellett utaznia az egységének, mert csak így tudták megvédeni őket a kövektől, almáktól és vizelettel teli zacskóktól, amelyekkel a háborút ellenző demonstrálók célba vették őket. Ezzel szemben a németek… értékeltek bennünket, és abban a másfél évben tökéletes volt az életünk. Akkor hagytam abba a fogamzásgátló szedését.