1.

A kezemben lévő flakonból felszálló illatfelhők gomolyogtak a levegőben, és ködbe vontak mindannyiunkat. Ez volt az Elsa Peters számára heteken át finomítgatott illat. Elöntött a forróság, mint mindig, amikor első alkalommal próbáltam ki valamelyik saját illatomat.

Az ólomnehéz pára, mely rózsából, pacsuliból és tömjénből állt, bekúszott az orrunkba. Régi templomok képe tűnt fel előttem, melyekbe mami oly gyakran elrángatott magával, és ahol ő hetekig szobrokat és kifakult freskókat restaurált.

A Mesés fuvallat nehéz illat volt, mely melegséget sugárzott, és egyben kicsit mami illatát is. Persze maminak sosem volt tömjénszaga, és nem is használt rózsából vagy pacsuliból készült parfümöt. Ez inkább csak egy érzés volt, és az illat hatása, mely rá emlékeztetett.

Kicsit változtattam az illatpatikából származó eredeti Mesés fuvallaton. Más mennyiségeket használtam, de mindenekelőtt reszeltem hozzá egy kevés nadragulyagyökeret, ami nemcsak az illatát, hanem a hatását is eléggé megváltoztatta – úgy vélem, előnyére.

Egy pillanatra behunytam a szemem, és éreztem, ahogy megnyugtat az illat melegsége – mígnem egy üvöltést hallottam, amitől összerezzentem. Gyorsan kinyitottam a szemem, és arrafelé fordultam, ahonnan az üvöltést hallani véltem. Ott azonban csak sötétrózsaszín páracsíkokat láttam, semmi mást. Ekkor halk hüppögés hallatszott.

Valami nem stimmelt, a felhőkben mozgást észleltem: zajoktól kísért képek úsztak át a helyiségen félig kivehetőn. Szörnyűséges helyek és még riasztóbb emberek tűntek fel. Megborzongtam. Ez meg mi? Lebegő képek mindenütt, melyek, akár a filmkockák, felvillantak, hogy aztán átadják a helyüket újabb, még sötétebb jelenéseknek.

Ekkor fogtam fel, mi történik. A Mesés fuvallat igyekezett elűzni Elsa rémálmait, csakhogy azok nem hagyták magukat! Minden módon védekeztek, hogy továbbra is láthatók és hallhatók maradjanak.

Visszafojtott lélegzettel figyeltem a küzdelmet Elsa rémálmai és az én illatfelhőim között, mígnem a szobában végre tisztulni kezdett a levegő, és nemcsak a sötétség oszlott el, hanem a szörnyű zajok is elültek.

Fellélegeztem. A Mesés fuvallat működött!

Gyorsan visszanyomtam a dugót az üvegbe, miközben néztem az utolsó elhalványuló illatfelhőket, ahogyan felszívódnak, míg a szobában egyre-másra feltünedeztek a fehérre festett bútorok.

Hannéra sandítottam, aki némán ült mellettem a kanapén, és az elmúlt percekben egyetlen pillanatra sem vette le a szemét Elsa Petersről. Elsa szerencsére úgy látszott, jól van. Hátradőlve feküdt a foteljában lábát a dohányzóasztalra téve, a szeme be volt hunyva. Az arca jóval kisimultabbnak tűnt, és a szája mosolyra húzódott. Mindez szokatlanul elernyedt arckifejezést kölcsönzött neki. Persze éppen ezért jöttünk.

Elsa Peters Hanne régi iskolatársa volt, akit több mint harminc éve szörnyű rémálmok gyötörtek, melyek nem akartak szűnni, bármit is tett ellenük. Nem igazán voltam benne biztos, hogy a Mesés fuvallat segíthet, de úgy tűnik, tévedtem. Végül is az illatpatikában található illatok már annyi elképzelhetetlen helyzetben hatottak.

Hanne megköszörülte a torkát, mire Elsa kinyitotta a szemét. Sóhajtva végigsimított rövidre vágott ősz haján.

– Ma éjjel olyan békésen fogsz aludni, akár egy csecsemő, Elsa – mosolyodott el Hanne, majd felállt. – Luzie illatai egyedülálló kis mesterművek.

Hanne van Velden, a mi Éva-villánk korábbi tulajdonosa és az illatpatika örököse, odaintett magához. Bizonytalanul felálltam:

– Ha ma éjjel visszatérnének a rémálmai, kérem, hívjon fel holnap – mondtam, és visszatettem a rózsaszín flakont az illatbőröndömbe, melyet épp az ehhez hasonló megbízatások miatt szereztem be, majd lezártam. Kérdőn néztem Hannéra, aki bólintott.

Elsa Peters kezdett kikászálódni a foteljából:

– Már évek óta nem éreztem magam ennyire nyugodtnak és gondtalannak!

– Jobb, ha még egy kicsit ülve maradsz, és kiélvezed az utolsó illatpamacsokat is. Magunk is kitalálunk – mosolygott Hanne a barátnőjére, majd intett, hogy induljunk.

Elsa hálásan nézett Hannéra, majd zokszó nélkül visszahuppant a kényelmes fotelba. Amikor rám nézett, elmosolyodott.

– Kérlek, vidd azt a kis csomagot az előszobában magaddal! Csupán egy aprócska ajándék, köszönetképpen, amiért ilyen csodás munkát végeztél.

Kissé elfogódottan megköszöntem a kedvességét, és kimentem a szobából. Még hallottam, hogy Elsa nagyot sóhajt, majd Hanne egy csillogó papírba csomagolt valamit nyomott a kezembe, amely az előszobában várt rám. Bedugtam a csomagocskát a dzsekim zsebébe, Hanne pedig becsukta magunk mögött az ajtót, és elindult előttem lefelé a lépcsőn. Elsa lakásának csendje után a lépteink vad trappolásnak hallatszottak.

Az utcára érve a legeslegutolsó illatpamacs is eltűnt a Mesés fuvallatból. Kicsit olyan érzés volt, mintha magamnak is el kellett volna hagynom Álomföldet, hogy visszatérjek a kellemetlen valóságba. Csakhogy ez nem volt igazi álom. Csupán a képességem játszott velem, amely révén érzéseket és emlékeket tudtam felfedezni az illatokban. Ugyanis így működik, ha valaki sentifleur.

A magam készítette tömjénes illattól még kissé ködös fejjel sétáltunk Hannéval a buszmegálló felé, ahonnan elindultunk haza.

Az Éva-villa ugyanis már várt ránk.

*

Amikor hazaértünk a Levendula utcába, Hanne elbúcsúzott tőlem. Becsukta maga mögött a lakása ajtaját, amely az Éva-villa oldalszárnyába vezetett. Egészen pontosan a balszárnyban lévő cselédlakásba, mely ugyancsak a villához tartozott, és ahol Hanne azóta lakott, hogy az Éva-villa többi részét eladta a szüleimnek.

Néhány percre szerettem volna még egyedül lenni, hogy örülhessek az első hivatalos illatpatikusi felkérésemnek, így aztán leültem a villába vezető lépcsőre, a fejem hátrahajtva felnéztem a felhős-borús égre.

Az elmúlt hónapok, miután Matscal és Bennóval visszajöttünk Amszterdamból, meglehetősen nyugodtan és eseménytelenül teltek. Szinte aggasztó nyugalomban. A karácsony elmúlt, s a tél búcsúzni kényszerült, beköszöntött a tavasz. Illatpatikusi hivatásomat igencsak komolyan vettem, és bár a saját készítésű illatok büszkeséggel töltöttek el, a szorongásom egyszerűen nem akart elmúlni. Valami meghatározhatatlan rossz érzés töltött el.

Rajtam kívül azonban úgy tűnt, nem aggódik senki. Visszagondoltam az utolsó telefonbeszélgetésünkre Willemmel, illetve arra, amit mondott.

Amióta megtudtuk, milyen ember is ez a mi régi kertészünk, Willem Boer neve egyszerre egészen másképp hangzott számomra. Nemrég még kirázott tőle a hideg, hacsak rágondoltam. Miután azonban Willem segített nekünk elvenni a Mindörökösöktől a meteorport, amit el akartak tőlünk lopni, e névnek inkább nyugtató hatása volt. Különös, hogy a dolgok milyen hirtelen meg tudnak változni, ha az ember néhány új információ birtokába jut.

Amióta tudom, hogy minden, amit Willem az Éva-villában és az illatpatikában tett, csupán azért volt, hogy megvédje a családját, szinte vakon bízom benne. Pedig nem is olyan rég még Mats és én meg voltunk róla győződve, hogy Willem a legborzasztóbb alak, akit csak ismerünk. Nagy tévedésben voltunk, mondhatom.

Hűvös szellő cirógatta meg az arcom. Megrázkódtam, és összefontam a karom a mellkasom előtt. Amszterdam óta egyfolytában azt kérdezgettem magamtól, hogy miért nem hallunk semmit a Mindörökösökről. Miért nem akar közülük senki még egy újabb adag Öröklétillatot? Miért nem fenyegetnek minket, és próbálnak betörni az illatpatikába? Hanne persze időközben új illatcsapdákkal végérvényesen betörésbiztossá tette az üvegházat, de én ennek ellenére kételkedtem benne, hogy a Mindörökösöket ezzel távol lehet tartani.

Mats viszont abban reménykedett, amit Willem mondott, hogy a Mindörökösök csak őt és a családját, Helenét és Edgart fogják keresni. Merthogy valóban azt hiszik, hogy nála van a meteorpor. Nekem azonban ez nem tűnt logikusnak. Von Schönblom bárónőnek és a többi Mindörökösnek ugyanis tisztában kellett lennie azzal, hogy mi a meteorport így vagy úgy visszahoztuk az illatpatikába. Végül is csak a por birtokában vagyunk képesek újabb illatokat készíteni!

Ennek ellenére eddig senki sem követett minket. Minden olyan nyugodt volt, hogy szinte már kezdtük is elfelejteni a Mindörökösöket és harcukat az illatpatikából származó bűvös illatokért.

Csakhogy ez nagy hiba lett volna.

2.

Megnyikordult a hátam mögött a villa ajtaja:

– Hát itt vagy! Mami mindenütt keres! – kiáltotta az öcsém, Benno. – Kész a vacsi, gyere!

Mire megfordultam, Benno már rég eltűnt a villa belsejében, a bejárati ajtó pedig készült becsukódni. Felálltam hát, és követtem a konyhába.

– Mi van ma vacsorára? – kérdeztem még az előszobából, holott az isteni illat, ami a konyhából áradt, már választ is adott a kérdésemre.

– Hármat találhatsz – kacsintott rám papi, és diadalmasan kihúzott egy gőzölgő edényt a sütőből. A forró paradicsom, az oregánó és az aranybarnára sült sajt illata rögvest elárasztotta a konyhát. Boldogan mosolyogtam:

– Ezer éve nem csináltál már lasagnét – mondtam, és elvettem mami kezéből a tányérokat, melyeket épp kivett a konyhaszekrényből. Amilyen gyorsan csak tudtam, megterítettem, majd leültem Benno mellé, aki az egyik kezében egy kanalat, a másikban egy kést tartva hangosan ezt ordította: Éhesek vagyunk, enni akarunk! Éhesek vagyunk, enni akarunk! Éhesek vagyunk, enni akarunk! Mindehhez ütemesen verte az asztalt a kezében lévő evőeszközökkel.

Nevettem, mivel Benno csakis akkor kántálta ezt a rigmust, amikor olyasmi volt ebédre vagy vacsorára, aminek igazán örült. Az öcsémmel mi voltunk a legnagyobb lasagne-rajongók a világon. Ránéztem papira, aki épp levette a kötényét, és odaült hozzánk.

– Na lássunk hozzá! – mondta, és kockákra vágta a lasagnét, melynek a tetején még bugyborékolt, hólyagosodott a forró sajt. Az egész tál erősen gőzölgött, s finom fátylat vont körénk. Összefutott a nyál a számban, miközben Bennóval nem győztük fújni a tésztát, hogy végre lenyelhessük az első falatot. Mialatt fújtam a lasagnét, eszembe jutott, hogy milyen klassz, hogy papi ismét itt van a konyhában, és a kedvenc kajánkat főzi nekünk.

Miután az őszi szünetben Bennóval és Matscal együtt hazahozott minket Amszterdamból, ahová az engedélye nélkül mentünk, papi olyan szörnyen mérges volt rám, hogy napokig csak uncsi félbarna kenyér volt még uncsibb felvágottakkal. Kész szerencse, hogy papi haragja végre elpárolgott, és már újra a régi.

Az utolsó szelet lasagnéért vívott ádáz csatánkat követően, melyben félig mindketten nyertünk – vagy veszítettünk, attól függően, honnan nézzük –, Benno és én tele hassal felvonszoltuk magunkat a szobánkba az emeletre. Még hallottam, ahogy Benno betett magának egy kalózos hangoskönyvet, majd becsuktam az ajtót, és felkucorodtam az ágyamra.

Hetek óta egyfolytában ugyanazok a kérdések jártak a fejemben. Kinéztem az ablakon a lassan alkonyodó égre. Néhány varjú civakodott odakint a tetőn. Kezembe vettem a vaskos könyvet, amelyet pár napja hoztam fel a villa könyvtárából, és amelynek ez volt a címe: A történelem leghíresebb illatszakértői.

A mi Éva-villánk! A gondolatra máris fülig ért a szám. Időközben mindenekfölött megszerettem ezt a házat, amelyben annyiféle szag terjengett, és ahol a legutolsó bútor is legalább százéves volt. Egy múzeumban éltünk – hála maminak, aki ezt a rozoga villát megtalálta, és végül arra kényszerített minket, hogy ideköltözzünk.

Mosolyognom kellett, ha visszagondoltam az első Levendula utcában töltött napra. Néhány dolgot muszáj az embernek jobban megismernie, mielőtt megkedvelhetné. Most azonban már meg sem tudnám mondani, mi hiányzott annyira a régi berlini életemből. Monát kivéve természetesen. Ugyanis egy legjobb barátnőt nem lehet csak úgy, egyik napról a másikra pótolni. Erre még a házunk alatt megbújó, titkos illatpatika sem képes.

Végigsimítottam az ölemben tartott könyv jócskán összekarcolódott bőrkötésén, majd odalapoztam, ahol előző nap abbahagytam az olvasást. Nagyon reméltem, hogy ebből a könyvből végre valamiféle választ kapok a sentifleur képességemre.

Az első illatpatikus, Daan de Bruijn szerint, aki előttünk sok-sok évvel élt a villában, nekünk ez a képesség egyszerűen a vérünkben van. Jelentsen ez bármit is, hiszen fogalmam sem volt, hogy honnan van meg bennem, hiszen Daannal nem álltunk egyáltalán semmilyen rokonságban! Ugyanakkor mindketten rendelkeztünk ezzel a ritka adottsággal, mely képessé tett minket, hogy minden illat hozzávalóit – még a legtitokzatosabbakat is beleértve – ne csak kiszagoljuk, hanem egyenesen kiérezzük. Akár egy prizmán át, úgy tűntek fel belső szemem előtt egyesével a hozzávalók, mintha egyenesen beleláttam volna az illatba. Így aztán megéreztem, ha egy illat nem volt kellően kiegyensúlyozott, vagy valami még hiányzott belőle. Még a legapróbb eltéréseket is megéreztem az összeállításnál.

Ennek ellenére érteni nem igazán értettem a dolgot. Daan pedig, aki az illatpatikusi múltjáról legszívesebben hallgatott, szintén nem volt nagy segítség. Így aztán minden reménységem a könyvtárunkban található, poros könyvekben volt, melyet a szüleim a villa teljes berendezésével együtt szintén megvásároltak. Ez még mindig Daan de Bruijn régi könyvtára volt, illetve azoké az illatpatikusoké, akik őutána itt éltek. Voltak itt még könyvek, melyek elsősorban az illatokról, az illóolajokról, az aromaterápiákról, a növénytanról és hasonlókról szóltak. Szóval mindarról, amely egy illatpatikus alaptudását képezte. Valamikor Daannak is el kell majd kezdenie választ adnia a fejemben szüntelenül keringő kérdésekre.

Lapról lapra haladtam, anélkül hogy bármivel okosabb lettem volna. Mindössze annyi történt, hogy a régies írásképtől és kifejezésmódtól teljesen elálmosodtam. Így aztán egy idő után becsaptam a könyvet, és igyekeztem nem belélegezni az orromba felszálló port, majd kimásztam az ágyból.

Úton a fürdőszoba felé még bekukucskáltam az öcsém szobájába, és intettem neki. Benno már kényelembe helyezkedett papi ölében, és várta az esti mesét.

Ez többnyire mami feladata volt, azonban papi holnap korán reggel a fúvós osztályával egy hétre zenei kirándulásra megy, így aztán Benno kivételesen abban a kegyben részesítette, hogy ő olvashatott neki.

– Jó éjt – mondtam halkan, és behajtottam az ajtót. Ezután megmostam a fogam, kifésültem világosbarna egyenes hajamat, és némi vizet spricceltem az arcomra.

Végre hétvége, gondoltam magamban visszafelé a szobámba menet, és máris be akartam mászni az ágyba. Ám ekkor feltűnt a csillogó csomagocska, amit Elsától kaptam, és amit még nem is csomagoltam ki. Kíváncsian letéptem a papírt, mely alatt egy kartondobozka rejlett. Ide-oda forgattam, miközben ráncoltam a homlokomat.

Elsa Peters hálából az illatpatikusi tevékenységemért egy pálcás illatosítóval ajándékozott meg. A csomagolásán a sok virágciráda közt egy francia név állt: Ancien. Alatta pedig: Nemes illatosító azoknak, akik megengedhetik maguknak.

Milyen különös ajándék! Végül is én nem voltam sem öreg, sem különösebben gazdag.

Kinyitottam a dobozt, és kétkedve nézegettem a dugóval lezárt üvegcsét, amit kivettem belőle. Ezeket a drogériákban kapható kémiai illatbombákat ki nem állhattam. A helyiségek, ahová betették őket, átváltoztak túlparfümözött illatkamrákká. Mihez kezdjek én most ezzel? Ennek ellenére kinyitottam, és beleszagoltam.

Uhhh! Gyorsan eltartottam magamtól az üveget, és vadul visszatekertem a tetejét. Épp olyan szaga volt, mint amilyenre számítottam. Kémiailag előállított illat, amely mindenből túl sokat tartalmazott. Különösen vaníliából, ami egyébként önmagában nem volt kellemetlen illat, hiszen a vaníliát szinte minden ember szereti. Csupán ebben a illatosítóba túl sokat tettek belőle!

Ezenkívül pedig valami nem igazán volt rendben az összetétellel sem. Az illat túlságosan édeskés volt, végtelenül mesterkélt és természetellenes, bár ez az emberek többségét valószínűleg egyáltalán nem zavarta, mivel már hozzászoktak az ilyen illatokhoz. Hiszen végül is minden mosópor, tusfürdő vagy sampon mesterséges illatanyagot tartalmaz.

Elsa ezzel az ajándékkal nyilván csak jót akart, de nem igazán találta el az ízlésemet. Fogtam hát a kis üveget, és feltettem a komódra, majd jó alaposan kiszellőztettem a szobámat.

3.

Másnap reggel dinoszauruszüvöltésre ébredtem. Dühösen forgattam a szemem. Miért nem képes Benno megtanulni végre, hogy becsukja a szobaajtót, ha hétvégén már reggel negyed hétkor a hangoskönyveivel akar zajongani? Kizárt, hogy nem szándékosan csinálja!

Bizonyára unatkozik, és nem akar egyedül ücsörögni tovább a szobájában.

Sóhajtozva felültem az ágyban, és kipillantottam az ablakon lévő horgolt csipkefüggönyön át az utcára. A Levendula utcában nem igazán látszott mozgás, ilyen korán még a legszorgosabb szomszédok is az ágyukban heverésztek. A szomszédos szobában ekkor váratlanul több dolog is nagy csattanással a padlóra hullt. Úgy tippeltem, hogy egy építőkockákból összerakott igen magas torony dőlt össze. Ami természetesen ugyancsak teljesen véletlenül történt.

Hát jó, felhajtottam a paplant, nagyot ásítottam, és kikászálódtam az ágyból. Hétvége volt, ami egyet jelentett: végre jutott időm az illatpatikára! Próbáltam bebeszélni magamnak, hogy még jó is, ha korán felkelek. Így több időm lesz foglalkozni a recepttel, amit Daan rám bízott, azt remélve, hogy annyi év után én képes leszek kijavítani.

Egy illat, amely a Mindörökösöket egyszer s mindenkorra távol tartaná tőlünk: a Végóraillat. Ha sikerülne tökéletesítenem az illat összetételét, akkor a Mindörökösök soha többé be nem tennék önként a lábukat az illatpatikába. Hiszen ez az illat képes rá, hogy minden más illat hatását felfüggessze és semlegesítse. Így megfosztaná a Mindörökösöket is természetellenesen meghosszabbított életkoruktól, melyet Az öröklét illatának köszönhetően szereztek.

Az Öröklétillat szintén olyan párlat volt, melyet Daan de Bruijn sok-sok évvel ezelőtt fejlesztett ki, és eredetileg az volt a célja, hogy az embereket ezzel az illattal megóvja a halálos betegségektől. Csakhogy az öreg illatpatikus véletlenül egy olyan illatot alkotott meg, amely képes volt évszázadokon át meghosszabbítani az emberek életét. Így vált akaratán kívül Willemmel együtt maga is Mindörökössé.

A Mindörökösök megfékezésére fogott bele aztán Daan a Végóraillat kifejlesztésébe. Mivel ha volt bármi, amitől a Mindörökösök rettegtek, hát akkor az, hogy nem élhetnek örökké.

Csakhogy a Végóraillat nem úgy működött, ahogy kellett volna. Sajnos az illatnak lett néhány nem várt mellékhatása: „Adott esetben halálos lehet.” És ez mégcsak a jéghegy csúcsa volt. Ezért aztán ezt az illatot sohasem használnánk. Ezt pedig a Mindörökösök is jól tudták.

Ám ha meg lehet változtatni, és én képes leszek átdolgozni az illatösszetételt, akkor elképesztő fegyvert kapnánk a kezünkbe a Mindörökösök ellen.

Egyelőre persze fogalmam sem volt, hogyan lássak hozzá ennek a komplikált illatnak a kijavításához. A Mesés fuvallat megváltoztatása ehhez képest gyerekjátéknak tűnt. De egy ilyen veszélyes illat esetében, mint a Végóraillat, a dolog teljesen másképp működött. Képtelenség volt, hogy egyszerűen kipróbáljam, hiszen ki sem nyithattam a flakont, és bele sem szagolhattam. Hogyan tudtam volna akkor kitalálni, hogy mi nincs rendben ezzel az illattal? Itt még az én híres sentifleur képességem sem segített. Minden, amim volt, egy kézzel írt recept Daan de Bruijn néhány ötletével arra, hogyan javítható meg. És ez sem öntött belém túl nagy bátorságot. Hiszen ha még az illatpatika alapítója sem tudta ezt az illatot a szörnyű mellékhatások nélkül előállítani, hogyan sikerülhetne nekem?

Félig még a gondolataimba merülve lépkedtem végig a folyosón Benno szobája felé, jó hangosan bekopogtam az ajtón, majd odamorogtam:

– Oké, gyere, csinálok neked egy kakaót.

Benno ujjongott, és máris felém szökdécselt:

– Igeeeen!

– De… – itt megálltam, és roppan szigorúan néztem az ötéves öcsémre: – …ha holnap megint nyitva hagyod az ajtód, és bekapcsolod ezt az üvöltést, akkor a mai a legeslegutolsó kakaó, amit kapsz tőlem, vili? Abszolút a legeslegutolsó!

– Nem fogom, ígérem – vágta rá Benno, majd rám villantotta a lehető legbájosabb mosolyát. – Ma valahogy elfelejtettem, de holnap ügyelek rá.

– Hát persze – morogtam, és mélyet sóhajtottam, mielőtt visszamosolyogtam volna. Sosem tudtam igazán sokáig haragudni az én káosz-öcsikémre.

A földszintre vezető nyikorgó falépcsőkön, mint mindig, most is mélyen magamba szívtam azt a sok-sok különféle illatot, melyek a deszkák résein az odalent rejlő illatpatikából az Éva-villába jutottak. Nagyon szerettem a házunkban uralkodó összevissza illatot. Mindig más és más illatot éreztem, ugyanakkor valamiért mindig otthonos volt.

Mivel még nagyon korán volt, és a tavasz sem igazán köszöntött be, a kályhák pedig az éjszaka folyamán mind kihűltek, újra megtapasztalhattam, milyen érzés olyan házban lakni, amelyiknek nincs központi fűtése. Gyorsan elvettem két takarót a kanapéról a nappaliban, és először Benno, majd magam köré csavartam. Mint két gyapjútakarós múmia botorkáltunk ki a konyhába, én igyekeztem fél kézzel kevergetni a kakaót a gáztűzhelyen, anélkül hogy a rajtam lévő takaró meggyulladna.

– Luzie? – szólalt meg Benno tőle szokatlanul komoly hangon.

– Igen? – kérdeztem vissza, anélkül hogy felnéztem volna, mivel minden erőmmel azon voltam, hogy a gőzölgő kakaót ne a konyhaasztalra, hanem a csészékbe öntsem.

– Mit keresett itt tegnap ez az óriás?

– Tessék? Milyen óriás? – törölgettem a ragadós kakaócseppeket a csészék széléről, miközben fogalmam sem volt, miről beszél az öcsém.

– Hát az a Bonsie. A fura szemével, ami nem mozog.

– Micsoda? – egy csapásra kicsit sem érdekeltek már a kakaófoltok. – Bonskyra gondolsz? Az óriás a vonatról? Willem barátja, aki egy szót sem szól?

Benno fújni kezdte a még forró kakaót, és közben vadul bólogatott.

– Pontosan! Akinek egy sebhely van az arcán. Őt láttam tegnap.

– Mi vaaaan? – lehuppantam az egyik székre a konyhaasztal mellé, és döbbenten bámultam az öcsémre: – Hol láttad?

Benno nekiállt a kakaóját szürcsölni:

– Hát itt…

– A Levendula utcában? – hirtelen elöntött a forróság, éreztem, ahogy a félelem szétárad bennem. Aztán csak megráztam a fejem: – Az nem lehet! Biztosan csak álmodtad – ahogy ezt kimondtam, elfogott újra a lelkiismeret-furdalás, amiért Bennót magammal vittem legutóbb a Mindörökösökhöz. Most pedig tessék, az én bűnöm, hogy a kisöcsémnek rémálmai vannak! Belekortyoltam a kakaómba, de rögvest el is kaptam a számat, mivel a túl forró ital megégette.

– Nem álmodtam! – erősködött Benno, és olyan heves mozdulattal csapta le a csészéjét az asztalra, hogy az majdnem kilöttyent. – Bonsie volt az! A fekete kabátjában járkált a ház körül, és az üvegháznál is.

– És mikor is volt ez pontosan? – húztam fel kérdőn a szemöldököm.

– Hát tegnap! – válaszolta Benno.

– Oké, de miért nem mesélted el nekem azon nyomban?

Benno lebiggyesztette az ajkát:

– El akartam, de aztán jött a lasagne, és elfelejtettem.

Ez mondjuk érthető volt, ha lasagne volt vacsorára, Benno minden másról elfeledkezett.

– És mit csinált Bonsky, miközben körüljárta a házat?

– Vizsgálódott! – morogta Benno. – Aztán Hanne rózsabokrai mögött állt, mást nem csinált. Köszöntem neki, de nem köszönt vissza! Nem szeretem őt, szörnyen barátságtalan, nem akarom, hogy idejöjjön!

– Ezt én sem akarom! – kisimítottam egy makrancos hajfürtöt az arcomból. Hittem is Bennónak, meg nem is. Ugyanakkor miért talált volna ki ilyet?

Bonsky talán azt remélte, hogy találkozhat velem, ezért nem szólt Bennóhoz.

– Legközelebb azonnal szóljál, ha látod – mondtam az öcsémnek.

– Hmmm – morogta Benno, miközben a kakaót kanalazta ki a bögre aljáról.

Felálltam és kinéztem az ablakon. Odakint még szürke volt a reggel, és körös-körül minden nyugodtnak látszott.

– Gyorsan kiszaladok, oké? – mondtam Bennónak, és az üres kakaóscsészét betettem a mosogatóba. – Te addig keltsd fel papit és mamit, nem ártana lassan befűteni a kályhákat.

– Oké! – bólintott Benno, kiszürcsölte még az utolsó kortyot, én pedig levettem a dzsekimet a fogasról, és kinyitottam a bejárati ajtót.

Mi lehet az oka, hogy Bonsky csak úgy feltűnt minálunk? Mit akarhat? Nehezen tudtam megtippelni a néma óriás szándékait. Még ha Amszterdamban segített is nekünk, nem voltam benne száz százalékig biztos, hogy tényleg a mi oldalunkon áll. Vajon kémkedni jött? Vagy akárcsak én, ő is azt várja, hogy a Mindörökösök mégiscsak felbukkannak, hogy megkaparintsák a meteorport az illatpatikából?

Vajon Willem tudott Bonsky látogatásáról? Vagy egyenesen ő küldte hozzánk a férfit? Úgy döntöttem, átmegyek Matshoz, hogy beszámoljak neki a dologról.

A cipőm nedves lett a harmatos fűtől. Lassan lépkedtem az Éva-villa vörös téglás oldalfala mellett, és jobbra-balra nézegettem. Miközben Bonskyn töprengtem, az jutott eszembe, hogy Willem valójában semmit sem mesélt róla. Pedig igazán jól ismerte, hiszen együtt lopták el az illatpatikából a meteorport. Mindketten követtek minket egészen Utrechtig, hogy végül a bárónőtől és egy csapat felbőszült Mindörököstől megvédjenek.

Bonsky komoly szerepet játszott benne, hogy visszaszereztük a meteorport. Ennek ellenére szinte semmit sem tudtunk róla… Az óriás egész idő alatt egyetlen szót sem szólt. Hirtelen nem is volt világos, vajon nem tudott beszélni – vagy csak nem akart.

Így vagy úgy, az esetet sürgősen meg kellett vitatnom Matscal. Felgyorsítottam a lépteimet, és továbbra is a fűben taposva iparkodtam a szomszéd ház felé. Felnéztem Mats szobájának ablakára. Sötét volt. De nem igazán érdekelt, ideje volt felkelteni.

Fogtam hát néhány kavicsot, és dobálni kezdtem velük az ablaküveget. A kavicsok elég aprók voltak ahhoz, hogy az üveghez csapódva csupán egy halk tikk! hallatszódjék. Érzésre legalább száz kavicsot dobtam fel, mire Mats végre feltűnt és kinyitotta az ablakot.

– Na végre, te álomszuszék! – kiáltottam oda neki.

– Hány óra van? – brummogta, a fején borzasan meredezett a haja.

– Itt az ideje felkelni! Különben is azonnal beszélnem kell veled. Le tudsz jönni?

– Most? – Matson látszott, hogy alig bírja kinyitni a szemét.

– Igen, most!

Mats még morgott valamit a bajsza alatt, amit már nem értettem, és becsukta az ablakot. Közvetlenül ezután felkapcsolta a villanyt.

Mosolyogtam magamban. Moroghatott, amennyit csak akart, a kíváncsisága megint csak felülkerekedett rajta.

4.

Mire Mats végre ajtót nyitott, már teljesen átfagytam. Gyorsan beléptem a meleg előszobába.

– Imádom a központi fűtést – mondtam üdvözlésül, és rámosolyogtam Matsra.

Ő is magára erőltetett egy félmosolyt, és intett, hogy kövessem a konyhába.

– Én pedig imádom az ágyam! Itt, normális emberek között, ahol fűtés van, hétvégén ebben az órában még mindenki alszik!

– Oké, oké, ne húzd fel magad! – leültem a konyhaasztalhoz, és fázósan megdörzsöltem a karom. Mats kinyitotta a hűtőszekrényt, és tanácstalanul nézte a tartalmát.

– Kérsz reggelit? – kérdezte, de én megráztam a fejem, mire visszacsukta a hűtő ajtaját, miközben valami olyasmit motyogott, hogy túl korán van, majd odaült mellém az asztalhoz.

– Benno azt állítja, hogy tegnap Bonskyt látta – fogtam bele a mondanivalómba. – A házunk körül ólálkodott. Nem gondolod, hogy ez ijesztő?

– Hm? Az. – Mats értetlenül bámult rám. – Talán csak meg akarta nézni, hogy minden rendben van-e. Azért jött, hogy meggyőződjön róla, jól vagyunk.

Egy pillanatig csak néztem Matsot, és csodálkoztam, amiért láthatóan nem aggodalmaskodik Bonsky miatt.

– Oké, Amszterdamban Bonsky segített nekünk – ismertem el –, de volt már másmilyen is, nem csak segítőkész. Utrechtben például megpróbált belelökni a csatornába, csak mert nem akartam átadni neki az illattervrajzot. Nála nehéz előre megjósolni, mikor mit tesz. Higgy nekem, te nem voltál ott!

Mats elgondolkodva elhúzta a száját. Lassan működni kezdtek az agytekervényei.

– És mit gondolsz, mit akar tőlünk?

– Fogalmam sincs – feleltem hátradőlve a székemen, miközben a mennyezetet bámultam: – Csupán azon töprengtem, előfordulhat-e, hogy időközben már nem Willemnek dolgozik, hanem mégis úgy döntött, csatlakozik a Mindörökösökhöz.

Mats beletúrt borzas hajába:

– Ezt nem tudom elképzelni. Akkor Amsterdamban miért segített volna nekünk?

Hogy oldjam a feszültséget, felálltam, és indulni készültem.

– Hát jó, ha te mondod. Mára amúgy is azt terveztem, hogy dolgozom a Daan-féle illaton az illapatikában? Velem jössz?

– Túl van tárgyalva – mondta, és rám mosolygott azon a csak rá jellemző módon, amitől mindig jó kedvem támadt, majd elindult a lépcső felé: – Csak még gyorsan fogat mosok.

Mats ugyanis már felöltözött, még mielőtt ajtót nyitott volna nekem. Még szerencse, gondoltam magamban, miközben vártam rá. Bizonyára fülig vörösödtem volna, ha megjelenik előttem bokszeralsóban.

Mats végre befejezte a fogmosást, és intett, hogy indulhatunk. Ezúttal már nem tűnt annyira felhőtlenül gondtalannak.

– Tudod, mit? Először vizsgáljuk át alaposan az illatpatikát, hogy minden úgy van-e benne, ahogy hagytuk. Bonsky legutolsó látogatása után ugyanis nem volt már meteorporunk.

Bólintottam, és mély megkönnyebbülést éreztem, hogy Mats osztozik az aggodalmamban. A meteorporra gondolva kétszer olyan gyorsan kezdtem szedni a lábam. Hogy nem jutott ez eddig az eszembe?!

Alighogy odaértünk a hatalmas üvegházhoz, amely az Éva-villa mögött állt, előkaptam a zsebemből a kulcsot, és kinyitottam a nehéz vasreteszt. Mindig megdobbant a szívem, ahányszor csak benyitottam a hatalmas üvegablakos, cirkalmas vasoszlopokon álló üvegházba. Teljesen mindegy volt, hányszor jártam már időközben odalent az illatpatikában, minden egyes alkalommal izgalom fogott el. Mats behúzta mögöttünk az ajtót, kattant a zár. Mélyen beszívtam az otthonos párás növényillatot. Időközben Matson látszott, hogy egyre jobban aggódik, mögöttem jött a vastag indák és levelek közt, miközben alaposan körbekémlelt, mintha minden pillanatban azt várta volna, hogy valami váratlan dolog történik.

De minden ugyanolyan volt, mint mindig. Türelmetlenül intettem Matsnak, hogy jöjjön a szerszámos kamrához, majd lenyomtam a földből kiálló kart. Mats szorosan mellém állt, a karunk egymáshoz ért, miközben a kamra elfordult velünk, akár egy ringlispíl.

Miután megállt, elindultunk a mélybe vezető lépcsők felé. Kicsit fellélegeztem, mert már nem voltunk olyan szorosan közel egymáshoz.

– Egyszer valaki már itt is kitakaríthatna – morogta Mats, amikor megfogta a poros korlátot, és elindult a lépcsőn a lenti folyosó felé.

– Igen, valakinek meg kéne tennie – válaszoltam szándékos hangsúllyal, mivel nem úgy tűnt, mintha önmagát ebben kicsit is illetékesnek érezte volna.

A pillantásom végigsiklott a virágos tapétán és a számtalan fekete-fehér fényképen a falon. Ahányszor csak erre jártunk, a képekről az első illatpatikus, Daan de Bruijn mosolygott ránk. Néha az volt az érzésem, hogy az expedíciókról készült, arany keretekben lévő képek arra akarnak emlékeztetni minket, milyen nehéz volt mindezt idelent felépíteni, és milyen fontos, hogy az illatpatikát épségben megőrizzük.

A fejünk fölött zizegve égett a régi gázlámpa. Alighanem Hanne már várt ránk odalent.

Hanne volt Daan de Bruijn egyetlen élő rokona, és engem nagyon meglepett, hogy vajon miért nem ő lett sentifleur? Hiszen Daan Hanne dédapja volt, nem pedig az enyém. Ráadásul ő nőtt fel az Éva-villában, és látta a szüleit meg a nagyszüleit tevékenykedni az illatpatikában. Lehet, hogy ez a képesség nem is öröklődik? Csupán a véletlen műve, hogy kinek adatik meg?

Kinyitottuk a nehéz faajtót, és máris a szemünkbe ötlött a mennyezetig felnyújtózó polcokon a számtalan üvegcse, bennük a színesen villódzó, bugyborékoló illatokkal. Átsiettünk az illatpatikán, és benyitottunk az irodába, melybe egy, a polcok közt megbújó titkos ajtón át lehetett bejutni. Az iroda végében volt a lift, amelynek az ajtaja egy másik jól elrejtett helyiségbe vezetett.

Ez volt a labor, amelyben már időtlen időktől fogva készültek a különféle illatok, és ehhez nem csupán párlókészülékre és hozzávalókra – mint például szárított virágok, gyógynövények vagy különféle porok – volt szükség, hanem még valamire, ami az illatoknak mágikus tulajdonságot kölcsönzött: a feketén csillogó meteorporra.

– Jó reggelt! – köszönt Mats hangosan, amikor beléptünk.

Hanne háttal állt nekünk, földig érő virágmintás szoknyában, és épp a munkaasztal fölé hajolt. Lassan felénk fordult, anélkül hogy felnézett volna a kezében tartott elsárgult papírlapból.

– Jó reggelt – mondta, és csak most nézett ránk. – Jól aludtatok?

Mats válasz helyett csupán halkan felnyögött.

– Hogyhogy te már itt vagy? – kérdeztem Hannétől, miközben végignéztem az üvegeken és dobozkákon, melyeket levett a polcról, és kitett maga elé sorban az asztalon.

Hanne rápillantott a kezében lévő papírlapra, majd átnyújtotta nekem. Sejtettem, mi lehet az: a Végóraillat receptje.

– Összeraktam a hozzávalókat, amelyeket Daan akkoriban használt. Valahogy neki kell látnunk a dolognak.

A pillantásom végigvándorolt az előttem sorakozó szárított virágokon, különféle porokon és folyadékokon. Majdhogynem elszédültem a rám törő tanácstalanságtól. Hannénak igaza volt… valahogy neki kellett látnunk. Csakhogy elképzelni sem tudtam, hogyan tovább.

És a sok kudarcba fullad kísérlet után, mellyel korábban próbálkoztam, egyre inkább az volt az érzésem, hogy végképp fel fogok sülni.

Úgy hittem, hogy Daan, akinek minden reménye bennem volt, napról napra jobban csalódik majd bennem.