AMTAK E-KÖNYVEK

Móricz Zsigmond

kisregényei

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-80-7

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Móricz Zsigmond

kisregényei

Tartalom

Móricz Zsigmond

kisregényei

Móricz Zsigmond

kisregényei

ÁRVALÁNYOK

NEM ÉLHETEK MUZSIKASZÓ NÉLKÜL

BALÁZS-NAP

FEKETE ÉJSZAKA TARKA KÉPEI

ÁRKON-BOKRON SZALAD A SZÁN

KIKÉRT HALT MEG AZ ÚR JÉZUS KRISZTUS?

BORZALOM

A TEGNAPI BÉLES

A FÖLD AZ EGET IS MEGESZI LASSAN

KISVICÁKNÉ VENDÉGSÉGE

A MÚLTAKNAK LEVENDULÁS ILLATJA VAGYON

TAVASZI ÉJSZAKA ZSENDÜL

HÁZASSÁGTÖRÉS

A KIS VERESHAJÚ

I A CSENGŐ VÁROS

II PRIMADONNA KERESTETIK

III MINDENKI SZEREPET TANUL

IV A PRÓBÁK HŐSKORA

KAMASZOK

REGÉNYTÖREDÉK

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÁRVALÁNYOK

1

Utálatos volt a meleg. A levegő állandóan fülledt, dohos, az emberek teste lucskos, ernyedt, s az erdőtlen, dombtalan, sík alföldön soha egy kis üdítő szellő. Az éjszakák is tikkadtak, kegyetlenek. Az asszonyi testek kielégítetlenül gőzölögtek az ágyakon, szinte főve az élet hőségében, és mégsem bírva elviselni az érintést sem.

Legborzasztóbbak az ebéd utáni szellőtelen rekkenők. Ember, állat elbújt a tiszta forró napról a becstelen árnyékba, s ott bután és kimerülve lihegett.

A falu hosszú utcája úgy nyúlik el, mintha a házak is, az apró sárépítmények, végképp megutálták volna a létet. Semmi önérzet, semmi bizalom, mintha maguk lemondtak volna a létjogukról, mintha maguk sem értenék, mit keresnek ők ezen a világon, tunya, értéktelen, jövőtlen életükkel.

A papné a tornácon ült. A tornácot beüvegezték, de az üvegtáblákat a nyár miatt felhordták a padra; a ház most mintha tátva nyitott nagy szájjal lihegne ki az utcára, levegő után.

A papné szívósan ült az egyszerű nádszéken. A húsa mintha valami keményebb anyagból lett volna, nem plattyant el, s olajos barna bőrén alig volt valami kis fényes csillogása a hőség izzasztásának. Szinte sajnálni lehetett ezért a makacs energiáért, mert kellemes elomlani a pocsolyában, de keserves öntudattal ülni benne.

Apró gyerekruhák voltak kiteregetve előtte az asztalon. A szabásukat vizsgálta; a nagyobb fiúk ruháiból újakat akart szabni a kisebbeknek. Az olló a kezében volt, s hirtelen elgondolkozott valamin, és magába merülve a körmeit kezdte vagdalni. Kemény szemeivel szigorúan megnézte erős és vaskos körmeit, amelyek férfiasak voltak, a nagyujjon a körömágy beszakadt, s a vékony kis bőrszilánkot az olló hegyével kivágta. Elég jókarban voltak a körmei, bár sohasem volt elég türelme, hogy gondozza, de nem csinált a kezével semmi csúnya munkát, s a bőre sima volt, mint a pergamen. Ahogy ökleit megfeszítette, egész fiatalos volt még a bőre színe, de ha lazán kinyújtotta ujjait, már ezernyi apró, törött, határozatlan gyűrődést látott az ujjak tövén.

Nagyot sóhajtott, aztán felállt helyéről, és gyors mozdulattal nekilátott a kis kabátnak, és középen, a varráson végigrepesztette. A szövet fenn a lapockában meg volt vánnyadva, s a varrás helyett egyszerre csak befelé hasadt, s egész az ujjakig szétmállott.

A papné bosszúsan sajnálta meg türelmetlenségét, s egy pillanatig elnézte a csúf repedést, amely miatt most már nem volt mit kezdeni az egésszel. Felemelte, s megnézte közelről a szövetet, aztán ledobta a földre a sarokba.

A ház szemközt állott az utcára, s végig lehetett rajta látni.

Lovas jött a falu túlsó végéről.

A papné előrehajlott, kissé rövidlátó szemeivel is megismerte, a szomszéd falubeli tanító volt, aki úri virtusait úgy gyakorolta, hogy nem tanítónak látszott, hanem ispánnak. Lassan léptetett jó kis sárga lován, s fegyver volt a vállára biggyesztve, bár nyúlon kívül legfeljebb varjakra lövöldözhet ezen a környéken a puskás ember. Visszaült az asztal mellé a székre, s komolyan elnézte a fiatalembert, aki már messziről észrevette őt a nyitott tornácon, de nem akarta mutatni, hogy feszélyezi őt a papné.

Mikor ideért a ház elé, komolyan megemelte a kalapját, s tovább akart haladni.

A papné elmosolyodott, s intett neki, hogy álljon meg! Fel is állott az asztal mellől, s az ablakhoz lépett:

- Jöjjön csak be, jöjjön! - s hirtelen felszökött kedvvel integetett a fiatalember felé.

Ez lepattant a lóról, s kívül kötötte meg a kerítés rácsához, aztán nyalka léptekkel nyitott be a kisajtón, és jött fel a kis virágoskerten keresztül, amely a papház előtt volt az utca felől.

- Csókolom a kezét, parancsol, nagytiszteletű asszony?

- Nem szégyelli magát, köszönés nélkül elmegy a házunk előtt!

- Nem akartam alkalmatlankodni...

- Hát nekem, azt hiszi, alkalmatlan az ilyen fiú, kivált mikor nincs itthon az uram?

A fiatalember elmosolyodott diszkréten a papné tréfájára, amelyet természetesen úgy vett, ahogy kellett: az ilyen korú asszony már fájó szívvel mondhat effélét...

- Honnan jön, hová megy?

- A lovamat jártatom egy kicsit.

- Azt hittem, lány után!

A nyalka tanító újra csak elmosolyodott, s leülve egy székre, kirúgta jobb lábát, hogy csinos lovaglócsizmája kellően érvényesüljön.

- No nem házasodik meg?

- Én? Nem.

- Nem is akar?

A fiatalember felvonta a vállát.

- Nem bánnám én, de hát a mai lányoknak nincs elég... pénzük!

A papné nevető arccal, de gúnyos, vizsga szemmel nézett bele a fiatalemberbe.

- Nem pénz kell magának - mondta -, hanem jómód!

- A lehet. De hát én, tetszik tudni, nem vagyok olyan jó, asszonytartó természet!...

- Nono, tudok én magának valakit. Mért nem néz körül a Kassai Samu házánál!

A fiatalember beharapta a bajuszát, s gondolkozva felelt:

- Jó firma az öreg. Kedvelem, mert ő is olyan kancsórágó kántor, mint jómagam! Szeretem az olyan embert, akinek a csizmáján mindig meglátszik, hogy most járt a marha körül.

- No látja, jó vón magának a Zsófika!

- Jó az öregnek a tajtékpipája... van neki egy, de nem birom elcsalni tülle, pedig már egy kutyakorbácsot meg egy derék szipkát kínáltam érte...

- A lányát kérje, azt odaadja!

- Azt elhiszem.

- Tán nem szépek a Kassai lányok?

- Jóképűek...

- Ne neveletlenkedjen.

- No hát szégyen, ha egy jányra azt mondják, hogy jóképű?

- Nem szégyen, hanem neveletlenség. Zsófival bizony jól járna egy tanító.

- Ott az apja.

- Hát jól is van vele, mert mindig a lánya van az iskolában. Így aztán jó iskolája van!

A fiatalember elmosolyodott. Eszébe villant a sok megrovás, amit már sikerült kiérdemelnie az iskolavizsgálóktól, aztán könnyelműen elnevette magát, s felállott.

- Kezét csókolom, még bemegyek ide Tökfalván Szarka János kollégámhoz.

- Hát az nem házasodik még?

- Az?... Arra jól megmondta az itteni dedós kisasszony!

- Mit mondott rá?

- Hogy "ebbe a maflába sose szeret bele egy lány se".

- No majd számon kérem Irmácskát!

- Jaj, el ne tessék árulni neki, hogy itt jártam, mert akkor mindjárt kitalálja, hogy az én szám járt el.

- Majd azt mondom neki, hogy Szarka volt itt.

- Akkor elrepül az Irma naccsám, de aligha örömébe.

- Mért, azt hiszi, nem tűri, mint maga Kassai Zsófit?

- Én tűröm a Zsofkát!... Jó, hogy tetszett szólani, nem is megyek én Tökfalvára, hanem átugrok az öreghez, most elcsalom a pipáját!

Felállott, és tisztességtudóan összeütve sarkantyús csizmáját, ajánlotta magát.

A papné elmosolyogva nézett utána, a fiatal legény nyalkán vágta fel magát a ló hátára; volt valami szemérmetlen helyesség a tartásában, ahogy a nyeregben, szétvetett csizmákkal, szürke lovaglónadrágban megült. Szalutált a lovaglóostorával, s lassan, lovát megtáncoltatva fordult vissza a hosszú poros úton. A papné szeme fátyolos lett, sóhajtott, és újra felvette a sarokból a ledobott ruhát; megnézte, meg sem nézte, újra leeresztette. Az asztalra könyökölt, s kedvetlenül kibámult az utcai kis kertbe. Egy anyányi csirke settenkedett be a virágos kis kertbe, azt nézte el közönyösen, hogy csipeget a poros fűben; minden csippentés után felemelte a fejét, s körülleskelt a piros begóniák és tarka mályvák között. Szép karcsú testű, elegáns jérce volt, fehér és friss, úgy lépegetett, mintha báli cipőben járna... Az asszony szórakozott szeme megvillant, egy kis tarka kakas jelent meg mögötte. A két madár összecsivogott, s a jérce kényesen siklott a puszpángbokor mögé. A kakaska merészen utána. A következő percben már rajta röpködött.

- Hess, gyalázatos! - kiáltott ki a papné - idei csirkék, és már...

Utánahajította a gombolyag fircelőpamutot, a két madár ijedten rebbent ki a puszpángbokorból...

Az asszony kinyújtotta a karjait, és megfeszítette az izmait.

2

Alkonyat felé egyszerre megnépesült az utca. Mint mikor a nyáj jön haza, hirtelen sok apró gyerek jött az utca túlsó vége felől. Két oldalt elfogták az útszélét, s virított a színes ruha; a keményre vasalt alsószoknyájú kis parasztlányok, akik egészen úgy voltak öltöztetve, mint a nagyok, rendkívül furcsa, bohó pöttyöknek látszottak. A piszkos kisfiúk bámészan csámborogtak köztük. A gyereksereg lassacskán fogyott, minden ajtón betért közülük egy-kettő, de ezek sokkal nehezebben találták meg a maguk kapuját, mint a mezőről hazajött malacok, akik egyszerre bekarikáznak a maguk udvarába. Itt a dedós néninek mindig közbe kellett avatkozni, hogy ez a Pista meg az a Böske ezen vagy azon a kapun menjen-é be, ámbár az avatatlannak az igen mindegynek látszott, hogy ebből a kis gyerekcsürhéből hányat kap ez meg az a ház.

A papné most is a tornácon volt, mindig ott tölti a napot, mert innen legalább látni valamit. Most vele van az unokatestvére, Anna, aki a házimunkát végzi, ott bent valahol a hátulsó részében az épületnek.

- Eredj, készítsd az uzsonnát, jön a dedós.

- Mit adjak neki? - mondta Anna a jó gazdasszony gondoskodásával, aki mindig válogatott jóval akarja ellátni a kosztosait.

- Megeszi az a patkószeget is. Sose láttam ilyen lányt. Más lány affektál, hogy nem tud enni, nem kér, ez meg olyan, mint egy étkes állat.

- Az a fő, a jó étvágy.

- Nem az a fő.

- Hát mi?

- Amiről te nem tudsz.

- Ugyan mi?

- Hajaj.

- Ugyan hagyj már békén... Egy ilyen korú asszony nem szégyelli a szájára venni azt a szót.

- Hiszen nem mondtam ki.

- Annál rosszabb, ha gondolod. Azt még csak értem, ha gyereklányoknak a szerelmeskedésen jár az eszük, de te, ugyan hagyj békén... Látszik, hogy nem csinálsz semmit, van időd mindig haszontalanságokra gondolni. Úgy élsz, mint valami grófné. Azoknak van mindig ott az eszük. Már egészen úgy teszel, mint Beniczkyné regényében a...

- Ne szekírozz örökké.

- Csak meg kell mondani a magamét.

Ezzel a vénlány felállott, és letette a varrást. Az mindig így szokott lenni, hogy ő csinálja meg a varrást is, mikor a nénje elrontotta.

Frissen összerakta a sok ruharongyot, és ment a konyhába.

A papné nem tudta, mi van vele, ingerült volt, pedig semmi oka sem volt rá. A dedós kisasszony már itt volt közel, és szélesen mosolyogva integetett fel az utcáról. A papné, ahogy ránézett, hirtelen mogorván húzta össze sűrű fekete szemöldökét, és elfordult. Nem értette, mi történt vele, de szerette volna megmarkolni a lány haját s megcibálni. Jó volna kitölteni rajta ezt a hirtelen dühét. Ha azt a nagy borzas frizurát marokra foghatná!... A szájsarkait egy pillanatra lefeszítette, s szemhéjait leeresztette, így nézett maga elé gyűlölködve.

Aztán elmosolyodott. Ugyan mi van vele?

- Kisztihand! - sietett be a kövér, szőke lány az utcáról a kis kertbe.

- Jöjjön csak, jöjjön! - kiáltott ki neki a papné, s ahogy a hangja kibuggyant, rögtön a másik végletbe csapott, s kacagni kezdett.

- Itt vagyok, ragyogok!... - szólt a lány.

- Lehet is! Ki volt itt?

- Itt?... - kérdezte a lány, a kövérek szokása szerint mindjárt megijedve, hogy valami baj van.

- Itt, itt! - mondta a papné, s már kész volt a szívében az egész terv, s erősen, lesve, vizsgálva nézte a lányt.

A kisasszony megzavarodott az erős nézéstől, s piros kis nyelvével nyalogatta a felső szája szélét. Kutatta a fejében, hogy ki lehetett mégis itt.

- El sem tudom képzelni - mondta, s hogy az asszony előtt támaszt nyerjen, rádőlt a gyékényből font nagy szék támlájára.

- Nem?

- Igazán nem.

- Ugyan mit tagadja! Le van leplezve!

- Én?

- Nos!

A lány egészen elámult. A nyelve is megállott, s ottmaradt apró, kis fehér fogai között. Kövéres arcán fehér foltok támadtak, aztán mély, piros vérszín öntötte el vékony, áttetsző bőre alatt az egész arcot.

A papné kegyetlenül, őszintén élvezte a kéjt, hogy megkínozza ezt a lányt, ezt az idegen, fiatal süldőt, aki már túl van a húsz éven, s még nem volt kérője, és emiatt halálos szégyent érez, ha valaki a szerelmet, a házasságot említi.

- Nos, nos! - sürgette olyan kéjenc módon ejtve ki a szókat, mintha kanállal szürcsölné amannak a szemérmét, a felháborodott szűzi érzéseit.

- Igazán fogalmam sincs róla, nagytiszteletű asszony! - mondta a lány, s közel volt hozzá, hogy sírva fakadjon.

A papné összefonta a karjait széles, erős mellén, a karjai is úgy feküdtek meg hatalmasan, meztelenül a rövid s vékony májszínű, nagy foltú blúz ujjából könyöktől kibújva, s úgy duzzasztották fel temérdek nagyságú emlőit, hogy a lányt szédülés fogta el, s leborult a szék támlájára, hogy minél könnyebben elbújhasson a támadó elől.

A szőke haj ettől a gyors lendülettől leomlott, s előrehullott vastagon, puhán, selymesen, bele a székbe, s vakító fehéren látszott ki a fehér nyaka, amelyet finom aranyos pihék borítottak. A papné fekete szemei ellenségesen villogva faldosták ezt a nyakat, amely kövér volt és zamatos üde, az egész lánynak a legszebb része, amely a haj titkában lappangott. Összecsikorgatta a fogait, s szeretett volna beleharapni. Egy harapásra kifalni onnan azt az egész nagy, nagy finomságot...

Aztán kivágta a karjait, nagyot lélegzett, s a vértódulása leszállott.

- No kisasszony - mondta, s kinyújtott kézzel előrehajolva éppen elérte a lány kezét, amely ott csüggött a szék karján.

Erősen megfogja ezt a kezet, s az erős fogástól megrendülve, még erősebben megrántotta.

A leány felegyenesedett, de nem tudott szabadulni a papné markából, a könnyű széket fellökve, odaengedte magát elébe.

Az asszony nem engedte el a kezét, mert valami homályos érzése volt, hogy most különös és furcsa dolog történt, hát jóvá akarta tenni. Kezébe fogta a lány kezét. Ezek nagyon aprók voltak s igen fehérek és kicsit piszkosak, mert elfeledte megmosni a dedós gyerekekkel való foglalkozás után.

- Ha valaki így fogná meg a maga kezét... Irmuci... Az boldog volna ám... Így ni! Megveregetné... ezt a szép kis kezét... megsimogatná... Így az arcához szorítaná... És megfogná a mellét...

Megfogta a lány mellét, amely lágy volt, de bő...

Aztán elkezdett mosolyogni, s közönyös, természetes mosollyal nézett rá.

- Itt volt a kérője, Irma!

Irma, aki éppen lenyűgözött, félő döbbenettel érezte magán az asszony tapintását, egyszerre visszatért önmagába, kifordult az asszony elgyávult kezéből, s nagyot kacagott.

- Ó, tréfál a nagytiszteletű asszony! Nekem nincs semmiféle kérőm.

Hangosan és hahotázva kacagott, ahogy a falusi lányok kacagnak, mikor fiatalemberekkel heccelik őket.

A papné megint ingerült lett, úgyhogy fel kellett állnia.

- Mit nevet!... Ha mondom, hogy itt volt!

- De kicsoda?

- Hát bizony nem valami dalia... Nem is híres udvarló... Gondolkozzék csak, ki az, akire maga azt mondta valamikor, hogy jaj, de mafla!...

A lány arcán újra megjelentek a nagy foltos fehérségek, aztán vérvörösen tiltakozott.

- Nem tudom, kicsoda.

- Nem?

- Nem!

- Megmondjam?

- ...Ha tetszik...

- Szarka úr!...

A lány abban a félpercben sarkon fordult, s beszaladt a szobába.

A papné igen ízetlennek, sajtalannak érezte a száját. Elfordult a lánytól, s kinézett az utcára. Aztán kapta magát, kiment a kis kertbe. Ott sem volt helye, körülkerülte a házat, az udvaron a nagy kutya ugrott elébe, a szemétben a tyúkok kapargáltak, s megismerte a délutáni kis jércét... A konyhából pörölés hallatszott, Anna a cseléddel veszekedett.

Lement a kertbe. A gyümölcsfák alatt végig le a Túr-partra. A kis folyó ott sodort el a kert alatt. Piszoksárga vize gyorsan kavargott a belőle kiálló fatörzsek s az azokon meggyűlt gazok körül. A fiai hangját ismerte meg. A nagy diófa alól meglátta a három fiút, akik barnán és elevenen, meztelenül állottak a parton. A legkisebbik hangosan kacagott, s leült a vízbe, szélen, és pocskolni kezdte a vizet.

A legnagyobbik hangosan kiabált. S mit kiabált! A papné meg volt döbbenve. A kerten túl, nem messze parasztasszonyok, fiatal menyecskék és lányok kendert áztattak. Azoknak kiabált a fia rút és utálatos szókat. Az asszonynép nevetett és visszakiabált neki.

- Micsoda disznóság ez! - kiáltott magából kikelve az asszonyokra a papné. - Nem szégyellik magukat!

Az asszonyok elhallgattak, a fiúk ijedten kuporodtak le a vízbe.

A papné lement a partra. Dühös volt és elkeseredett.

- A fene egye meg ezt az egész falut - kiáltotta -, na itt nevelheti az ember a gyerekeit szelídeknek, jóknak! Komisz disznók. Kovácsné! Nem szégyelli magát! Gyerekekkel így beszélni!

- Ó, tiszteletes asszony! - kiáltott vissza Kovácsné. - Jobb, ha a fiait leckézteti meg. Azoknak már a közelibe ne kerüljön becsületes asszonyszemély, mert olyanok, mint a sátánfajzatok. Olyanokat tudnak azok kiabálni, amit más becsületes ember gyereke hallani se hallott soha.

A papné megdöbbenve nézett a három fiára. Azok ártatlan gyerekszemekkel néztek fel rá, szepegve és restelkedve.

Iszonyú düh lobbant fel benne.

- Ezekre a gyerekekre tud valaki rosszat! - kiáltotta. - Maguk szemtelenek, gyalázatosak! Maguk rontják el! Kitől hallott az én gyermekem olyan szót! ha nem maguktól! A fene egye meg ezt a falut. Az én ártatlan, kedves gyermekeimet megeszik!... No ti komiszak - mondta fulladt dühvel, de halkabban, hogy az asszonyok ne értsék -, majd adok én nektek cifra szókat! De kék marad a helye!

Felvett egy letörött fűzfavesszőt a földről, s felemelte.

- Gyere ide, te kis bitang! - mondta fojtva, s hallotta, hogy az asszonyok maguk közt egyszerre mindnyájan beszélnek, ettől megdühödött még jobban, s kegyetlenül ráhúzott a legnagyobb fiára.

A fiú lehúzta a fejét a válla közé, s nagyot szisszent, de nem sírt. Az anyának köd futotta el a szemét. Ráismert saját magára, s csuklón fogta a fiút, odarántotta maga elé.

Még egyszer rácsapott a gyerek barna hátára, s várt. Piros csík támadt azon, amely a derékon keresztül lefutott a jobb combra.

- Fogsz te disznókodni valaha! mondasz te disznó szót! szádba veszel te olyanokat többet!... - rikácsolta fulladt hangon, és toporzékolt hozzá, azzal elkezdte ütni a gyereket. Ész nélkül, akarat nélkül, azért, mert megcsapta a gyerekben saját maga, a saját valósága, mert azon egy villanásban megérezte a teljes testi és lelki hasonlóságot, és mert megrettegett attól, hogy a fia éppen ilyen vadsággal éljen valaha gerjedelmeknek, mint ő teszi most... És erős kezében keményen állott a vessző, és retteneteseket csapkodott a gyermekére, méhének magzatára, önmagának különszakadt testére.

A másik két fiú elborzadva nézte bátyjának vesztét. A kisebbik levetette magát a földre, s négykézláb kezdett vergődni, vívódni, visítva jajgatni. A középső csak összekuporodott, s elszánt ijedelemmel várta, hogy rá kerüljön a sor.

Az anyja közben meglátta ennek a konok arcát, s ettől még nagyobb dühbe rohant a vére. Minden ésszerűség nélkül ott hagyva a nagyobbikat, elkapta ennek a vállát, és maga elé rántotta. Aztán elvetve a vesszőt, kézzel állott neki. Erős, kemény tenyere csattogott a gyerek vastag húsán, míg ki nem vörösödött a gyerektest, s az ő keze is bele nem fáradt.

Felegyenesedett.

- Megálljatok komisz disznók! Majd én kiverem belőletek! Nem tudom, hol szedtétek, de én majd kiverem, kitaposom belőletek, ti kutyák! Kitől tanultatok ti ilyeneket! Te, mindjárt kitaposom a beledet! Döglöttél vón meg, mikor születtél! Fogsz többet ilyet mondani!... Fogsz!

A hangjával most már nem takarékoskodott. Már nem bánta, ha hallják is, ha látják is, mit csinál. A parasztasszonyok mind odabámultak és elszörnyűködve néztek rájuk.

- Te is mondtad!... - támadt rá a legkisebbre, aki még csak hatéves volt.

A gyerek levetette magát a sárba s hanyatt fordult a hátára, úgy nézett fel rá kimeredt szemmel.

- Én nem vótam! - visított torkaszakadtából.

- Te is vótál, te se vagy különb! - lihegte az asszony.

- Én nem vótam! - ordította a gyerek végkétségbeeséssel.

- Ez nem vót! Ez nem mondta? Mi?... - fordult a megvert fiaihoz az anya.

A két fiú ott kuporgott vonagló testtel, de ki nem tört sírással a csalánban, amely felmarta a bőrüket, s ők észre sem vették, egyszerre morogta:

- Nem...

Az asszony szeme megint odarebbent rájuk, s egyszerre elfogta a szánalom, a szeretet.

Könny szökött a szemébe, s a homlokához kapott a kezével.

Megdörzsölte a halántékát, aztán odafordult a legkisebbhez.

Akaratlan összenézte egymással a három gyereket. Megérezte, hogy a kicsi egy egészen más fajból való... Ez a gyenge fehér test... Ez a gyáva visító lélek... Ez az ura.

Azok a marokvas kölykök. Akik az orrukba szipogják a pogánynak való szenvedést.

Azok az ő magvai.

- Ne! Mi lesz! Mégis pisszegtek! - kiáltott rájuk.

S azzal durván megfordult, s a harmadikhoz egy szót sem szólott.

3

Amint felfelé ment vissza a kerten, eleinte megkönnyebbülve lélegzett, mintha elintézett volna valami nagy bajt az életben. De volt egy érzés, ami nyugtalanította. Nem tudta, mi baja, csak összehúzta a homlokát, s kedvetlenül engedte, hogy ez a szorongás egyre erősebb legyen benne.

Már a fák alól meglátta, hogy a kocsi megjött. Az ura itthon van. Azonnal elfelejtette a maga bosszúságait, s gyorsan, sietve, szinte futva ment fel a házba, hogy megtudja, mi lett a vizsgálattal. Egész délután nem gondolt rá, s most annál hevesebben tört ki a rettegő kíváncsisága: sikkasztott-e csakugyan a barátjuk, vagy sem?

- Istenem - mondta -, annyi gyerek, olyan nagy család! Borzasztó az ilyen vád.

Hátulról ment be az épületbe, s egyenesen az ebédlőbe sietett. Az asztal már fel volt terítve, s a csészék készen. Anna éles hangján dirigálta a cselédet.

- Vidd be csak a lábosban a tejet. Majd szétosztom magam, és akkor hívd enni az urat. Feljött már a tiszteletes asszony a kertből?

A papné nem adott jelt magáról, hanem bement az ura szobájába.

- Szervusz, fiam - mondta az ura, amint ő benyitott, és csókra nyújtotta az arcát.

Az asszony gépiesen megcsókolta, de nem sejtette miért, hirtelen az előbbi nyugtalan s kielégítetlen érzés kerekedett fel. Máskor kedvvel csókolta meg a férje szép, tiszta, fehér arcát, most bántotta és sértette valami.

- Na, mi hír? - kérdezte.

- Bizony nem jó hír!

- Ugyan!

- Nagy bajok vannak!

- Szent ég.

- Semmi újság idehaza? Posta nem jött?

- Hagyj engem békén. Van valami, vagy nincs?

- Mi az a valami?

- Sikkasztott?

- Hát, fiam - szólt a pap, s az íróasztalához lépett, amelyről felvette a szivarját -, bizony, szegény Bertalan barátunk!

Legyintett a kezével, szép fehér, ápolt kezével, s ezzel mindent megmondott.

Az asszony ebben a percben kitalálta, mi bántja. Az, hogy az elébb nem verte meg a legkisebb gyermekét. A harmadikat, ennek az embernek a magvát. Ezt magát szeretné most megverni érte.

- Hát mennyit sikkasztott?... - kérdezte idegesen.

- Hát... azt még pontosan nem lehet tudni. De egy papi személyről van szó, ott az effélének még az árnyéka is súlyosabban esik számításba, mint más embereknél. S nyugodtan szippantott az égő szivarból.

Az asszony elfordult, s az ablakhoz állott. A három gyerek felöltözve, csendesen jött fel az udvaron, a kert felől. A két nagyobb fiú komoran, egymás mellett bandukolt, a harmadik hátrább maradt, és egy kis vesszővel csapkodott a porba.

Igen, azzal a vesszővel a hátára kellett volna vágni legalább egyet, kettőt, de jót!

- Mégis mennyi lehet a hiány?

- Két-háromezer korona.

- Mit! Ennyi pénz miatt kell egy családnak tönkremenni?

- Egyházi pénz.

Az asszonyt szörnyű dühbe hozta az ura szónokiasan dallamos hangja.

- Nem lehet segíteni rajta?

- Ha valaki megtérítené... de akkor is el kellene pályáznia innen.

Az asszony komoran hallgatott. A két nagyobb fiú már eltűnt, s az ablakból nem lehetett őket látni, de a harmadik észrevette az anyját, és most affektált komoly arccal, valami olyanféle fenséges tekintettel nézett errefelé, ahogy az apjuk szokott nézni. Vér öntötte el dühében az arcát, s elhatározta, hogy még ma kitölti bosszúját a gyereken.

- Szívtelen egy komisz ember vagy te, az már igaz - szólt hangosan.

A pap elámult.

- Mit beszélsz?

- Az hát. Itt áll nekem, mint egy feszület. Hát nem sajnálod azt a szegény asszonyt? Azokat az istenadta gyerekeket. És milyen szép gyerekek!... Úgy beszél itt róluk, mintha a holdban lennének...

- Fiam, én nagyon meg vagyok döbbenve.

- Akkor ne prédikálj nekem! Akinek megdöbbent a szíve, az nem áll úgy, mint a Kossuth-szobor! de neked a szíved helyén békasó van.

A pap aggodalmasan megsimította a szakállát, aztán lenyelte a felháborodását, amely most vett igazán erőt rajta. Hozzá volt már szokva, hogy ha a felesége támad, akkor ő hallgasson.

Az ajtó megnyílt, s a kis cselédlány beszólt.

- Tessék jönni ebédelni.

A pap odanézett, azt akarta mondani, hogy "talán vacsorázni", de nem merte, félt, hogy a felesége ebbe is beleköt.

Az asszony nem mozdult.

- Hát igazán nem lehetett segíteni? - kérdezte felcsattanva.

- Hát hogy lehetett volna? - szólt a férje mogorván s lehangoltan... A pipát letette, és elkezdte felnyitogatni a ma jött lapokat, amelyek címszalagostul feküdtek az asztalon.

- Hát nem lehetett eltussolni semmit?... Mi?... Rongyos pár ezer korona! Az az egyház észre sem vesz ennyit! Hiszen van ott magának az egyháznak saját szükségére legalább kétszáz hold földje. Ha egy esztendőben egyszer jégverés jön, azon többet veszít. Értem, ha koldusok volnának. Hát számítsák úgy, hogy lefagyott az idén a szőlő.

- Édes lelkem, neked nagyon furcsa felfogásod van...

- Nyomorult nagyképűek mind. Látom, hogy te, te hogy dűltél neki a papíroknak, hogy turkáltál mindenfelé, hogy minél pontosabban és minél szabályszerűbben legyen összeállítva az egész. Te utálatos professzor! Papnak megy az ilyen ember! Akinek élő emberekkel kell dolgozni!... Ha egy kis becsületesség van benned, hát egy-két összeadási hibát csinálsz, és rendben van a dolog.

A pap elnevette magát, de kínosan.

Az asszony dühösen folytatta.

- Azt nem számítod, hogy egy szegény ember mindenét veszíti! A kenyerét! A gyerekei jövőjét! Na, nem tudom, hogy mi hogy leszünk, ha egyszer ide üti be valaki az orrát! Pedig neked nincsenek is jó barátaid, mint te voltál annak a szegény Bertalannak. Csak irigyeid vannak, de tudom, hogyha az irigye jön az embernek nyakára, az sem lesz olyan kegyetlen, mint te voltál a jó barátoddal szemben. Igazán, szégyen...

- Hát ki tehet róla, ha becsületes embernek született...

- Csak ne affektálj... Én a magam fiait nem féltem, azok megélnek a jég hátán is, mert azok életrevalók. De nem tudom, mit csinálsz a magad kölykével, azzal a kis nyálassal. Mert ma is úgy megdühített, hogyha még egyszer megfogom, széttépem! Kényes komédiás, semmiházi, mint az apja.

- Hja...

- Mit? Azt hiszed, nem látok keresztül rajtad? Az én apám mesterember volt, de bennem több is a becsület, mint benned! Mint az egész fajtádban. Úgy utállak benneteket, hogy hányhatnám, ha rád nézek. Olyan éppen, mint a szentképeket vágó anyja! Ó, az is kifacsarta volna az egész világot, mint a mosogatórongyot, ha pénz csorog belőle, azután meg kihajítja a szemétre.

A pap nyelt egyet, s más fordulatot akart adni a beszédnek.

- Az esperes megígértette velem, hogy vasárnap elmegyünk hozzá... Kocsin... felpakolunk, aztán elmegyünk. Ott fogunk hálni.

A papné elhallgatott.

- Jól van - azt mondja -, nem bánom, legalább vele beszélek. Azzal lehet beszélni. Csak legalább előbb találkoztam volna vele, mikor még nem volt meg ez a szerencsétlen vizsgálat, megmondtam volna neki, hogy csak téged hagyjanak ki a bizottságból, mert akkor már nyert ügye van annak a mi szegény, kedves, jó barátunknak.

Mozdult az ablaktól, s gyorsan elindult az ajtó felé. Bement a másik szobán át az ebédlőbe.

Már akkor ott volt a három gyerek. Anna éppen küldte őket, hogy menjenek, hívják a szüleiket enni, de egyik gyerek se kapott a felszólításon.

- Mi van ezekkel a kölykökkel? - kérdezte Anna - mindnek az orra vére folyik.

- Majd még a vére is végigcsurog az egész utcán, ha valaha olyanon kapom őket, mint ma!

Leült a helyére, az asztalfőre, s megkeverte a kávéját.

- Nesztek - s odalökte a két nagyobb fiának a kenyérdarabot, amit levágott nekik. A legkisebbnek nagyobbat szelt, mint a többieknek, de még durvábban dobta oda. Mint a mostoha, aki nem akarja, hogy a férje észrevegye, hogy miatta bánik rosszul az idegen gyerekkel...

- No, hát a kisasszony hol van? - kiáltott fel Anna. - Szaladj érte, te lány!

A kis cseléd futott.

Bejött a férj is. Komoly volt, s olyan sértett méltósággal ült le a helyére, szembe a feleségével, hogy az asszonyt majd megütötte a guta.

Nem is akart többet odanézni rá, de most hihetetlenül ideges lett, mikor akarata ellenére is látnia kellett, hogy teszi a nyakába a szervétát, hogy simítja le azt, hogy egész mellét befedje vele, hogy teszi össze egy percre a két kezét, papi szokását követve, hogy az imát jelezze evés előtt. S hogy emeli a kanalat, és miként veszi az első harapás kenyeret, mint az úrasztali falatot a szájába.

Még sohasem látta ennyire utálatosnak ezt az állandó és tökéletes affektációt.

- Na. Hát a kisasszony hol van? Még sincs? - hozta be a lámpát Anna.

A papnénak eszébe jutott, mi baja a kisasszonynak.

- Nem volna szíves Szarka tanítót áthívatni holnap délelőttre? - fordult az urához ridegen.

A férj örült, ha valami szívességet tehet a feleségének, és szolgálatra készen állott fel. Abban a percben ment ki, mikor a kisasszony belépett.

A szőke lány sietve, feltűnés nélkül igyekezett leülni a helyére, de Anna, amint észrevette, összecsapta a kezét:

- Drágám! Hát magával mi a csuda van! No nézze meg az ember! Ez az első eset, mióta nálunk lakik, hogy ilyen békésen várja a vacsorát. De jóllakatták valahol.

A kisasszony lesütötte a fejét, s mosolyogni próbált.

A papné erősen megnézte. A lány arca ki volt pirulva, s a jobb arca különösen tüzelt, mintha összecsókolták volna, vagy mintha a díványpárna dörzsölte volna fel. Haja is zilált volt, még lazább, mint máskor. Most hirtelen csavarta fel a fejére, mert bizonyára lehullott, mikor a díványon fetrengett. A szeme zavaros, mozdulata ijedt, nyugtalan: ez most tovább folytatta magában, amit előbb ő kezdett ki vele: a szerelmeskedés ábrándját.

A kisasszony gyorsan itta a kávéját, bár máskor kényelmesen, lassacskán szerette szürcsölni.

Ebben a percben bejött a pap, és azt mondta szíves, előzékeny hangon, a felesége felé bókolva a hangjával:

- Holnap délelőtt Szarka tanító úr itt lesz.

Azzal leült a helyére.

A papné egyáltalán nem vett tudomást az ura jelenlétéről, de felvillanó szemmel leste a kisasszonyt.

Ennek a torkán akadt a falat, és sietve tette le a csészét, belehajolt, szinte beletemette az arcát, s a szőke, nagy haja fürtökben bomlott előre az asztalra. Kivágott, kék babos kartonblúzából a lámpafényen előfehérlett a nyaka s melle teteje. A papné hőséget érzett, s leereszkedett szempillákkal arra gondolt, de jó volna férfi lenni.

4

Este sokáig ültek a tornácon.

Az asszony egyáltalán nem beszélt. Hanyatt dőlt a gyékényszékben, és a csillagokat nézte. A forróság egy kicsit enyhült, s néha kellemes szellő csapott be a verandára.

A pap ott ült mellette, nagyon, nagyon igyekezett tetszeni a feleségének, és az Anna sűrű kérdezősködéseire részletesen beszámolt a Bertalan-vizsgálat minden pontjáról.

A kisasszony a tornác sarkában ült, s félkönyökkel az üres ablakpárkányra támaszkodott. Hallgatta a beszédet, de a pap egyhangúan dallamos beszédje alatt el-elfeledkezett az egész társaságról, s a csillagokban keresett.

A gyerekek már aludtak.

- Nemcsak a lopást és a rablást tiltja meg Isten a nyolcadik parancsolatban, nemcsak azt, amit a polgári hatóság büntet, de lopásnak nevezi s megbünteti mindazon gonosz cselekedetet és tervet is, melyek által felebarátunk tulajdonát akár erőszakkal, akár az igazság látszata által magunkhoz ragadni szándékozunk... Éppúgy minthogy a hetedik parancsolat nemcsak a házasságtörést és más efféle rút dolgot tiltja meg, hanem azt mondja ki, hogy testünk és lelkünk egyaránt a szentlélek temploma, ez okból mind a kettőt tisztán és szentül megőrizzük. Megtilt tehát minden gonosz cselekedetet, minden tisztátalanságot, szemérmetlenséget, szavakat, gondolatokat és gonosz kívánságot s mindazt, ami az embert arra ingerelhetné.

Csak úgy, ábrándozásképpen mondta ezeket a pap, minden belső szükség nélkül, abból a rendes papstílusból kifolyóan, mely mint valami bő és kényelmes köpenyeg veszi körül a papi emberek beszédét, s amelynek leple alatt ugyanakkor egészen más és közönséges emberi gondolatokat tudnak forgatni. A pap is, míg ezeket a szókat elmondotta, s míg magát is abba a kellemes testi elbágyadásba ringatta a hangja, amely a templomban fogja el a híveket, mihelyt megindul a szószékből a bölcsesség szelíd áramlata: azalatt egyszerűen arra gondolt, vajon mi baja a feleségének, s vajon hogy fogja kibékíteni! Kellemetlen, hogy egy asszonnyal soha sincs tisztában az ember.

- Irma, jöjjön csak, drágám, járkáljunk egy kicsit - szólt a papné, s felállott.

A kisasszony összerezzent, és szintén felállott.

- Én is elkísérlek... - szólt bizonytalanul a férj.

- Lemegyünk a kertbe egy kicsit...

A pap maradt, és tovább beszélt Annának, aki rendkívüli türelemmel, sőt élvezettel hallgatta az efféle papi zengéseket.

A két nő kiment a kis kertbe.

Az asszony sietve haladt előre a kert fái felé, mintha valami belső indulat fojtogatná s kergetné.

A kertkapuban megállott, s nagyot nyújtózott.

A komondor utánuk loholt, s a szoknyájához dörzsölődött.

Az asszony kinyújtotta a jobb karját, s a tenyerét a lány vállára tette. Az ujjai játszva kissé megmarkolták, kissé megsimították a lány gyenge húsát.

- Na, menjünk odább, drágám - mondta, s leeresztette a karját a lány derekára.

Lassú, ütemes léptekkel előrementek, le a Túr-partra. A diófák levele erős, keserű illatot árasztott.

A kert derekán, ahol a folyó felől a lejtő kezdődik, leültek a kis kerti padra. A mély öblű, vaslábú lócába jól bele lehetett ülni.

Az asszony fázósan húzódott közelebb a lányhoz, aki önkéntelenül távolodni akart.

De az nevetve magához ölelte.

- A nagytiszteletű asszony olyan erős, mint egy férfi - szólt egyszerűen a lány.

- Tegeződjünk meg fiacskám, olyan utálatos ez a nagy tisztelet.

Elhallgattak. A lány ettől a váratlan s hihetetlenül megtisztelő felszólítástól meg volt döbbenve, s nem tudott mit szólani. Szerette volna azt mondani, hogy végtelen boldog és hálás. De nem bírt hangot adni, hanem túlfeszített érzékeny hangulata kitört, s egy kis vártatás után odaborult az asszony mellére, és sírva fakadt.

- Nono, gyermek - mondta az asszony, s két erős karjával odaölelte magához a lányt.

Hallgattak kis ideig, mindkettőjüknek a szívére ment az érzékenység.

- Szeretem ezt a kéket rajtad - mondta aztán az asszony. - Mindig szerettem volna kékben járni, de nagyon feketített.

A szótól megkönnyebbült a helyzet, és az asszony újra ölelte a lányt, ő maga lejjebb ereszkedett kissé, azt pedig feljebb emelte, így kényelmesebben feküdt a lány a mellén.

Már szinte megérezték, hogy tovább maradtak ebben a furcsa és szokatlan helyzetben egy kis árnyalattal, mint lehetett volna, erre az asszony meghatott hangon szólt:

- Fiacskám, sokat kell szenvednünk a férfiak otrombasága miatt.

A lány megzavarodott.

Az asszony ezt megérezte, s álnokul tette hozzá:

- Azért mégis ők az életünk.

Erre a lány összerázkódott.

Az asszony megérezte vékony ruháján át ezt a gyönge remegést, és különös, érthetetlen, kéjes izgalom futott végig tőle a testén.

Végigfutotta óvatos gyöngédséggel az ujjaival a lány puha hátát, le a derekáig, aztán belopta az ujja hegyét a test túlsó oldalán a keble alá, ahol erős gyűrődéssel feküdt rá az ujjára az emlő.

- Csak asszonyok tudják egymást igazán és önzetlenül szeretni - mondta meggyőződéssel. - A férfi szerelme mindig puszta érzékiesség. Mikor azt esküszi, hogy örökre és kimondhatatlanul szeret, akkor is hazudik. A szerelem neki csupán az érzéki kielégítésig tart. Mikor lehűtötte a szenvedélyét, akkor vége... Arra képesek, hogy hét esztendeig elvárjanak az első, igazi... csókig... De aztán hét esztendőt is el tudnak tölteni a feleségük oldalán, anélkül, hogy egyszer is megcsókolnák igazán...

A tüdeje remegni kezdett, egészen úgy érezte magát, mintha most férfi volna, aki szerelmet vall a leánynak.

- A mi szeretetünk, nőké, egymás közt egészen más természetű. Mi csak szívvel szeretjük egymást, és ez az igazi.

Ezzel tenyerét a lány szívére tette, s érezte, hogy ver az. Az ujja hegye most belenyomult idegesen a bordákon túl a puha húsába. A lány gyönge, de ijedt ellenkező mozdulatot tett. Az asszony megfeszítette a karjait, s ellenállott minden moccanásnak. Az agya égett, az arca majd kicsattant a tűztől, s nem értette, mi van vele. Jólesett neki, hogy öleli ezt a gyermeket, s nem akarta elengedni! Mintha a saját boldogtalanságának eshetősége ellen akarta volna ezzel az öleléssel megvédelmezni. S most megérezte, micsoda külön lelki gyönyör lehet egy férfiúnak, hogy védője és oltalmazója lehet a hölgyének. Valami rendkívüli felmagasztosultságot érzett, valami olyan erőnek a kibuzgását, amely asszonyt nem szokott elönteni. Amint így keblén tartotta a lányt, mintha az egész világ ellen meg tudta volna védeni. S ezért a nagy adományért nem kívánt semmit, csak azt a kellemes érzést, amit a testüknek összesimulása okozott.

A lány azonban kétségbeesett. Hőség verte ki a homlokát, s azt hitte, mindjárt megfúl. Az asszony kebléből erős szag áradt fel, az a rettenetes szag, amit ha megérzett magán, beteg lett tőle, az asszonyszag.

Hirtelen nekivetette a két könyökét az asszony testének, és teljes erővel kifeszítette magát.

Amint az asszony megérezte ezt a kemény és morális ellenszegülést, ijedten eresztette el a karját, s ő maga érzett valami súlyos és kínos erkölcsi kiábrándulást.

A lány kissé odább húzódott, de amint szabadságát visszakapta, nem merte tovább mutatni, micsoda irtózásféle fogta el. S remegve egész testében, ottmaradt az asszony mellett.

Ez hasonlóan jeges zuhanyokat érzett a vérében, s hideg lett a verejték a homlokán.

Sokáig hallgattak.

A Túr csobogása szokatlanul erősen hallatszott fel hozzájuk.

- De milyen hűvös szél van! - mondta az asszony, mert forróra izzadt teste hűsnek érezte a szelet.

A lány hallgatott. Aztán felállott, s a kötényével legyezte magát.

- Igen - mondta később.

- Menjünk le a vízpartra - szólt az asszony.

A lány megindult.

Amint lementek, az asszony egy fának dűlt, egy görbe fűzfának. Felnyújtotta a karját, elfogott egy ágat, s lefosztotta róla a leveleket, és tele marokkal szórta a vízbe.

Távolról asszonyhangot hallott. Megismerte, a parasztasszony lármázott egy távoli kertben, aki ma a fiaival veszekedett. Erről tisztán eszébe jutott a délutáni jelenet.

- Borzasztó ez a falu - mondta -, borzasztó, hogy tönkreteszik itt azokat az ártatlan gyerekeket.

A lány távolabb leült a fűbe. Le kellett kuporodnia, mert nem bírt tovább állani. Ki volt merülve, elszédült.

A szomszédban tehenek bőgtek, és a hang fájdalmasan vonult el a fülükben, mint az ökörnyál az őszi levegőben.

- Ah, istenem - szólt csendesen az asszony -, milyen szomorú sors asszonynak születni! Le vagyunk kötve, gyerekkel kell kínlódni, házba bezárva. Öltözni, főzni!... Mit tett valaha asszony?

A lány hanyatt akart dőlni a kövér, porszagú fűben, de nem tette, meggondolta mozdulat közben. Ellenszenvesen hatott most rá ez az asszony, mintha mágnes áradt volna ki belőle, valami eltaszító erő. Szinte repült a meleg szellővel, a vízszagú sötétségben; s maga sem tudta, mért, hova.

- Úgy utálom magamat! - mondta az asszony összeszorított ajakkal, lihegő indulattal. - Ha én férfi volnék, megtanítanám a világot!...

Hátratett kezeivel belemarkolt a fa törzsébe, s a körme mind tele lett a háncs mohával. Úgy állott nekiszegülve a csillagos éjszakának, hatalmasan és megfeszült mellekkel. S tehetetlenül emésztette a benne levő hatalmas nőstényerő, amely most úgy tetszett, csakugyan szinte a férfiúság határán volt.

- Ágnes! - kiáltotta az ura fentről.

Az asszony összereszketett.

- Ágnes! - kiáltotta újra a férfi, s hangja mélyen és gyönyörűen zengett.

Az asszony teste újra meg újra végigremegett, de keményre duzzasztotta a karjait, s azt akarta elhitetni magával, hogy semmit sem törődik a hanggal, a férfiúval, a hímmel!

A lány felállott, s maga sem tudta, miért; félt attól, hogy bűnpalástolónak látszik, s félhangosan kiáltotta:

- Itt vagyunk, nagytiszteletű úr!

- Na, hála istennek - mondta a távolban Anna -, már azt hittem, belefúltak a Túrba.

Az asszony kimeredt szemmel nézett bele a homályba zuborogva folyó vízbe, s kedvet, szédülést érzett, hogy tompán belezuhanjon.

Nemsokára odaértek. Ahogy az ura közeledett hozzá, egyre jobban remegett a teste, s amikor a férje megérintette, bőszen ragadta ki magát.

- Hagyjon békén - mondta durván, s ellépett előle.

Anna belekarolt a lányba, aki őszintén és természetesen fogadta, mint az orvosságot, az egyszerű vénkisasszonyi érintést, s attól egyszerre visszanyerte öntudatát és elevenségét.

A két lány gyorsan, szinte szeleskedve ment vissza fel a házba. Az asszony ittmaradt.

- Gyertek már fel, Ágnes - szólt vissza Anna -, késő van, és odalent sok a szúnyog.

Az asszony egész csomó égető szúnyogcsípést érzett meg ebben a percben, amit eddig vagy nem érzett, vagy öntudatlan vakarta el. Mély csöndben maradtak egymáshoz közel a férj és a feleség.

Halkan, de türelmetlen idegességgel zúgott az éjszaka.

- Kedves angyalom - szólalt meg végre a férj -, nagyon meglep ez a te mai sajátságos magaviseleted...

Az asszony összeszorította a fogát.

- Eh.

- Hallgass meg...

- Eh.

- Édes angyalom...

- Ehh...

- Lásd, olyan vad és szilajnak talállak, s éppen ma gondoltam el, mikor láttam, hogy Bertalanék milyen dühösen és vadul viselték egymással szemben magukat... Mindenik a másikat vádolta, és rákent a másikra mindent, és olyan nyíltan és szemérmetlenül, hogy nekem ki kellett menni a házból... És mikor később benyitok rájuk, hát a férfi a szemem láttára ott van az asszonyon, és csókolja és harapja, csakhogy éppen nem... És akkor gondoltam el, hogy mégis milyen más ez a mi viszonyunk, a tied meg az enyém... A mi szerelmünk az nem érzéki, az szellemi házasság! Mert ezt nem értik az emberek, hogy nem elég csókolni és szorongatni az asszonyt, hanem ki kell elégíteni a lelkét! Szeretni kell, imádni, beleolvadni egymás lelkébe, és nem tudni erről a rongy testről, amely tele van gyarlandóságokkal és vétekkel... Ez igen, ez magasztos viszony!

Az asszonyt mintha gőz feszítette volna, amely egyszer kidurrantja az elhatározást. Hirtelen megindult egy szó nélkül, és rohanva sietett fel a meredek kerten.

A házajtóban érte utol a lányokat.

Meg is előzte őket. Bement a gyerekszobába, ahol a három fiú aludt már. Rávetette magát a legnagyobb fiára, s kitakarta a testét.

Az asztal fölött lógó kis petróleumlámpa égett, amely megmutatta a gyerek sebeit. Reszkető gyöngédséggel érintette meg az ajkával. A fiú megremegett. És ő sorra csókolta a megvert, szegény testét. Tetőtől talpig. Aztán hamar a másik gyereket, míg be nem jön valaki. Érezte, hogy belépett az ura.

Felállott s kiegyenesedett.

Egy percig mintha vértódulás vadította volna el az egész agyát; megvárta, míg a vér leszállott a gerincén végig le. Az arca el volt meredve, bágyadt volt és merevedett.

- Anna, vidd át a kicsit az én ágyamba. Ma én fogok itt aludni...

S rá sem nézett a legkisebbjére. Sem az urára.

5

Reggel valami különös vígsággal ment be a terített asztalhoz.

- Jó reggelt - köszönt hangosan, mint rendesen, s engedte, hogy kezet csókoljanak a gyerekei.

A gyerekek szépek voltak, egyforma kék csíkos tornaingekben.

- Ma szép idő van.

A pap odament a feleségéhez.

- Jó reggelt, édes.

Megcsókolta a homlokát. Az asszony önérzettel, megelégedve mosolygott.

- Megyünk ma az esperesékhez? - kérdezte a pap.

- Ma? Azt mondtad, vasárnapra hívott.

- Jaj igen, de aztán úgy egyeztünk meg, hogy jobb lesz, ha szombat este, már hogy ma este megyünk be hozzájuk.

- Jó.

- Hát elmegyünk?

- El.

- Na Ágneska! - jött be vidáman Anna, azzal a száraz vidámsággal, amely sohasem hagyta el, mint a kék mosórékli, ezt a derék vénlányt. - Hát tejszínnel iszod a kávét?

- Ha kapok.

Nevetett. Még a gyerekek is nevettek. A kisasszony most jött be, s mindjárt nevetni kezdett.

- Kisztihand.

- Jó reggelt, kisasszony - mondta a papné, s eszébe jutott, hogy tegnap megtegeződött vele.

A lány arca kissé el is borult.

- Hát hogy aludtál fiacskám?

- Jól, néni - mondta a lány, s nevetett.

- Géza, ne torkoskodj - szólt rá a középső fiára az asszony.

A gyerek az asztal közepén levő kalácsból csipegette ki titokban a mazsolát, s most restelkedve húzta le a fejét a válla közé.

A reggeli könnyen folyt le.

A kisasszony sietve szedte a sálkendőjét, és ment az iskolájába.

- Kisztihand - köszönt el a társaságtól, amely még az asztalnál maradt.

- Alászolgája - szólt a pap.

- Isten vele, édesem - mondta Anna.

- Pá, fiacskám - eresztette el a papné. - Hát aztán, ha Szarka úr megjön, mit csináljak vele?

- Jaj istenem, tessék elrepíteni - nevetett kissé elpirulva a kisasszony, akinek az este óta nem jutott eszébe Szarka úr.

- Jó, majd elrepítem a dedóba.

- Kisztihand - nevetett a lány, s magára húzta az ajtót.

- Én nem tudom, miért reggelizünk mi idebenn - mondta a pap.

- Igazán, én sem tudom - mondta Anna is.

- Köszönöm szépen a reggelit - állottak fel a gyerekek, és sorba kezet csókoltak.

- Készen vagytok a leckével? - zördült rájuk az anyjuk.

- Igenis - felelt kórusban a három gyerek.

- Persze hogy készen - mondta Anna. - Ha a tanító is csak annyit kérdezne, akkor jó volna!

- Már egyszer egy alapos vizsgának vetem alá a gyerekeket - szólt a pap, aki restellte a felesége előtt, hogy sohasem foglalkozik a gyerekeivel.

A gyerekek azonban siettek ki a szobából, s kis idő múlva könyveikkel a hónuk alatt újra bebukkantak, sorra kezet csókolni, és szaporán mentek az iskolába, amely különben a tőszomszédjukban volt.

- Hova viszitek hát jövőre a gyerekeket? - kérdezte Anna, mert szeretett egy kicsit részt venni a családi tanácsban.

- Debrecenbe - mondta a papné indignálódva.

Az ura rábólintott.

- Nem lesz jó - mondta Anna, s meggyőződéssel rázta a fejét. - Ez az Imre nagyon a nyakára fog nőni apának.

- Az igaz - szólt a papné.

- Jobb idegen helyre adni a gyerekeket - szólt a gondos vénlány -, mert ott legalább megtanul a maga lábán állani. Be kell adni Patakra a konviktusba.

- Ugyan, Patakra - kedvetlenedett el az anya -, de meg vagy akadva azzal a Patakkal. Csak nem viszem Patakra, mikor az apámhoz vihetem! és Debrecenbe!

- A pataki is jó iskola, sok derék ember került már ki onnan.

Ezen a témán minden héten összepereltek legalább egyszer.

- Á, Patakról nagyon szép legátusok járnak, az maradt valamelyik az Anna szívében - mondta csendesen a pap.

- No, sógor úr! - pattant fel Anna - moderálja magát! - és kényesen, derekát megrázogatva, kissé tréfálva kigőgösködött a szobából.

Magukban maradtak egyszerre.

Az asszony kinézett az ablakon az udvarra.

- Hallatlan - mondta -, a disznónak még csak most adnak enni.

Felállott.

Az ura is felállott, de nem nézett ki. A feleségét nézte. Összehúzta a szemét, és valami affélét látott rajta, amit eddig soha. Nem tudta, mit.

Szólni szeretett volna hozzá. De nem bírt.

Az ablakhoz ment, s az ablak sarkából felvette a pipát. Megtömte a szitából, s közönyös hangon odavetette:

- Maga hogy aludt.

Az asszony felállott, gyorsan, idegesen. Nem felelt.

- Kik azok? - S kinézett az ablakon.

Három parasztember jött végig az udvaron.

- Ezek magát keresik - mondta, és kiment a konyha felé.

Egész délelőtt a konyha körül volt. Rendesen nem szokott mindenbe beleszólni, de ma folyton ott volt az Anna sarkában. Tett-vett valamit, aztán vasalt, útra készült. Beszélgettek a Bertalan-esetről, s krajcárnyi pontossággal kiszámították a Bertalan összes rendes és nem rendes jövedelmeit. Megállapították, mikor és hogy történhettek a bajok.

Tizenegy óra tájban azzal jött be a kis cseléd, hogy a verandán egy tekintetes úr van.

A papné kisietett. Szarka volt itt.

- Á, jó napot, tanító úr - riasztott rá a fiatalemberre, aki háttal volt fordulva neki, és borzasztó szorgalmasan kefélte a könyökével a fekete nadrágja szárát.

- Kezét csókolom - fordult az meg, és esetlenül hajlott nagyot poros szalonkabátjában.

Az asszony kezet nyújtott neki, s leültette.

Maga is leült rendes helyére az asztal mellé, s felvette kis munkakosarát.

- Mi újság maguk felé?

- Nincs, kezét csókolom, semmi...

Nem érezte elég erősnek ezt a kijelentését, s újra elmondta.

- Kezét csókolom, nagytiszteletű asszony, semmi újság.

A papné mosolygott. Rápillantott a fiúra, aki félszegen ült a szék egyik sarkán, s a kalapja nagy, vörös kezeiben lógott. A kalap is ócska volt és poros, de fekete. Nagy csálé kalap.

- Mit csinálnak a papék?

A tanító mindig nagyon felfohászkodott, ha szólni akart, és kényelmetlen mozgott a széken előbb.

- Hát, kezit csókolom, nem tudom... nagytiszteletű asszony.

- Férjhez ment-e már a kurátorék lánya?

- A kurátor lánya? Hát, kezit csókolom, farsangra halasztották, mert tetszik tudni, ezek a parasztok nem szeretnek nyáron lakodalmaskodni.

Nevetett, figyelmesen és udvariasan, a szája szélén két oldalt mély, kereken gyűrődött ránc jelent meg.

- Hát maga mikor akarja a lakodalmat?

- Milyent, kérem alássan? - s a szemöldöke felszaladt a haja alá, s szája nyitva maradt, amint nyakát alólról felfelé, előre nyújtotta.

- Nagyszerű. A saját lakodalmát.

- Hehe, kezit csókolom, nagytiszteletű asszony, arra, arra még várhatunk.

- Miért?

- Még nincs lány.

- Milyen lány?

- Akit meghódítottam volna, hehe.

Tekergette a fejét, s elkezdte előbb bal kezével vakarni a jobb keze fejét, aztán jobb kézzel a bal kéz fejét.

- Nincs?

- Nincs, kérem alássan.

- Biztos?

- Biztos... kezit csókolom... nagytiszteletű asszony!...

- Szarka úr!... Nekem ne füllentsen!

- Óóó...

- Én tudok valakit, aki halálosan szerelmes magába!

Szarka úr megrémült, mintha puskát fogtak volna rá. Csak a fejét kapta fel, s szörnyen kifejezéstelen arccal nézett a halál torkába.

- Az lehetetlen!

A papné elnevette magát.

- Semmi se lehetetlen, tanító úr.

A fiatalember egyenesebbre ült, restellte is, hogy rajtakapta magát a nagy gyávaságon, s gondolkodni próbált, de minden siker nélkül.

- Ki az, kérem szépen?

- Kérdezze meg a szívét.

A tanító a szívére tette a kezét. Sovány, hosszú, csontos ujjai voltak. Megfogta a kabátját is, megrázta, s félig sült diáktréfával mondta:

- Ó, boldog szűz!

- Nem boldog, ha maga nem tud róla... De, szegényke, milyen boldog lenne, ha maga bevallaná neki, hogy...

A fiú megint eltáttadva bámult. Hát komoly?

- Jaj, de piros lenne a szép kis szőke lány!

- Szőke? - mondta a fiú felcsillanó szemmel. Ez sok volt neki. Ennyit nem remélt.

- Ugyan, ne tettesse magát. Hiszen Irmuciról beszélek.

- A kisdedóvó kisasszonyról? - mondta rémült boldogsággal a fiú.

- Persze hogy arról.

A fiatalember belesüppedt a székébe, s előreejtette a fejét. Két kezét keresztbe tette az ölében. Meg volt lőve. Vége volt. Érezte, hogy vége volt. Tudta, hogy most már ezek után, mivelhogy kompromittálta a lányt, el kell venni feleségül. Pedig az igazat megvallva - mondta magában, önmagának -, ő már olyan jól kispekulálta, hogy ő fogja elvenni a kurátor lányát. Hiszen miatta nem adták oda ahhoz a parasztlegényhez azt a gazdag parasztlányt, akihez akarták. No de hiába, az úri becsület kötelez. Az igaz, hogy ennek a kisasszonynak sincs semmije, neki sincs semmije, de az nem baj. Majd elpályáznak egy olyan községbe, ahol mindkettőjüknek állása lesz, és akkor minden jó lesz. Az igaz ugyan, hogy a kurátor dühös lesz, még letöri a derekát, de hát kérem, éppen itt az év vége, addig ennek a hírnek nem muszáj kipattanni! Szeptemberben pedig nem jön vissza a faluba. Utóvégre csak egy parasztlányról van szó. Itt pedig az előkelő papné szeme előtt van... Hogy tegye ki magát annak, hogy egy papné rosszat gondoljon őróla!

- No, Szarka úr, min gondolkodik?

- Semmin, kezit csókolom... nagytiszteletű asszony!... A kisasszony a dedóban van?

- Igen, bizony. El akar menni hozzá?

- Kérem, én tudom a kötelességemet! - állott fel alázatos önérzettel a tanító úr, s meg volt lelke titkos rejtekeiben győződve arról, hogy ő egy rendkívüli gavallérosságot követ most el.

Nem is hallotta tovább a papné szavait, gépiesen felelt rá, s már ott térdelt lelkével a kisasszony lába előtt.

Pusztán gavalléri kötelességből.

A papné derülten nézett utána, míg hosszú lábaival végignyúlt az utcán, s hosszú kabátjának a szárnya nagyokat libbent, mintha szélvitorla volna.

Az ura jött be egy percre a tornácra.

- Kedves - mondta -, ha akarja, korábban ebédelhetnénk, hogy ebéd után mindjárt induljunk, mert igen későn nem volna jó érkezni.

- Jó.

- Akkor most átizenek a tanítónak, hogy holnap délelőttre prédikációra készüljön.

Az asszony nem felelt, újra visszafordult az utca felé, éppen most fordult be az út végén a fekete tanítói alak a kisdedóvoda kapuján.

- Hajaj! - mondta aztán, s visszafordult az ura felé szigorú arccal. De ez már nem volt itt. Csendesen visszavonult.

Ő is be akart menni, hogy megmondja a konyhában, hogy siessenek, de ekkor a falu vége felől szekeret látott.

- Ki lehet az?

Előrehajolva, szigorú szemmel, kissé rövidlátó szemeivel igyekezett megismerni. Idegen szekér, nem falubeli. No, ez érdekes. Ki szekerez most, aratás idején.

A szekér csendesen zörögve közeledett. Mikor már elég közel volt, a kocsis hátrafordult, s a bent ülő úrnak megmutatta a papházat. Aztán egyszerűen ideállott a kiskapu elé.

Egy fiatalember ugrott ki a kocsiból, kis fekete táskát vett le, aztán kifizette a parasztot. Ez egy kicsit megbillentette a kalapját, aztán visszafordult és elhajtott.

A fiatalember benyitott a kiskapun, és kissé tétovázva ment a veranda felé. Észrevette, hogy ott valaki van, s a tekintetével már köszönt.

A papné leült, hogy illőbben fogadja az idegent.

- A nagytiszteletű asszonyhoz van szerencsém? - köszönt be az idegen, egyszerűen letette a táskáját egy székre a falnál.

- Kprts János vagyok, egyetemi hallgató, a Kisfaludy Társaság megbízásából népköltési gyűjtést csinálok, s bátor voltam tiszteletemet tenni.

- Isten hozta - mondta a papné, s mosolygott azon, hogy a fiatalember a nevét elhabzsolta, mintha restellné, ellenben a többi mondanivalóját nem kis önérzettel hangsúlyozta. Bizalmasan kezet nyújtott.

- Foglaljon helyet.

Az első pillanatban megtetszett neki a fiú különös, nagyszemű arca.

- Hatalmas nyár van - szólt a fiatalember, s poros, szürke ruhájára nézett.

- Mit gyűjt maga? - kérdezte a papné.

- Én, kérem, összeírom az összes nótát és mesét és mindent, amit a nép a fonóban, kukoricatörésnél és másutt a saját szórakozására tud. Gyorsírással. Fonetice.

- Nem érdemes azt összeírni.

- De igen, az a legértékesebb...

- Ugyan, csupa haszontalanság. És tele van illetlenséggel.

- De kérem...

- Inkább el kellene tiltani már azt a sok bolondságot. Különben az igaz, a mai fiatalok már inkább újságot olvasnak.

- Ez a baj...

- Felfogás dolga. De maga kapós lehet ám a környéken. Kivált így nyáron pénzért sem kap az ember gavallért.

A fiatalember mosolygott. Vastag, hirtelen nőtt, fekete bajusza volt, amely furcsán vénítette az arcát. Sovány bőréből csakúgy dűlt a sörte, s vékony, fehér, gyerekes bőrét szinte kegyetlenül verte át. Vastag, húsos ajka volt, amely szinte bíborvörös színével elárulta az érzékiességet s azt, hogy most csaknem állandóan izgalomban él. A rendetlen élettől le volt fogyva s kimerülve, a szeme alatt fekete karika volt, s nagy, sötét szeme furcsa, nem komoly élénkséggel villogott.

Az asszony kíváncsian és hosszan nézte, mintha valami idegen csodalény volna; már egész zavarba hozta a fiút.

A pap újra benyitott.

- Teríttetsz?

- Jaj, azt elfelejtettem, mindjárt szólok.

Felállott, hogy elmenjen. De ahogy az urára nézett, látta annak arcán, hogy bosszús lett az idegen fiú láttára, s meg akarta akadályozni, hogy esetleg rossz kedvében elküldje.

- Hát nálunk ebédel - szólt oda a fiatalemberhez, s valami olyan közvetlenség volt a hangjában, amely mindjárt családi bizalmasságot teremtett köztük.

A fiú bemutatta magát a papnak is, aki fáradt és unott érdeklődéssel vette tudomásul, hogy megint igénybe veszi a közérdek az ő családi és személyi függetlenségét.

A fiatalember túl elevenen igyekezett kérdezősködni a faluról, s ő óvatosan burkolózott bele az általános igazságok köpenyébe.

- No, gyűjtő úr - mondta az ebédnél az asszony a fiatalembernek -, most jöjjön velünk. Maga úgyis gyűjteni akar, hát jöjjön át Battára. Elvisszük a kocsinkon.

- A legnagyobb örömmel, sőt igen hálás vagyok.

Az asszony észrevétlenül odapillantott az urára, s kimondhatatlan gyönyörűséggel látta, hogy annak az arca egy árnyalattal komorabb lett.

A kocsiban úgy ültek, hogy a fiatalember visszafordult a kocsis üléséről, befelé a szekérbe, s szemben ült a pappal, de állandóan a papnéval beszélt.

Túlságosan fiatal volt, s igen hamar beletalálta magát abba a helyzetbe, hogy egy kissé korosabb asszonnyal csak akkor illik össze, ha ő a valóságnál gyerekesebbnek mutatja magát. Akaratlanul is naiv és jó kisfiú akart lenni, amolyan számba nem vehető gyerek, akinek minden szabad. Állandóan csacsogott, és nagy hangon, de gyerekeskedve beszélt, túlozva önmagát, és szántszándékkal leszállítva a saját komolyságát. A pap alig szólott egy-két szót, s azzal igen kellemetlenül feszélyezte a fiút, aki azonban el volt szánva rá, hogy hálás lesz az asszonynak a jóságáért.

Sok pletykát tudott a környékről, ahol már járt, s most szabadabban kapott az asszony biztató kérdésein, hogy minden papról és papnéról elmondja, amit csak hallott valahol.

A papné szörnyű elevenen vette a pletykát, és nagyokat kacagott, s alapos magyarázatokkal világosította fel a fiút afelől, amit nem érthetett. Bátran beszélt, és teljes rosszakaratú őszinteséggel, mert kellett neki, hogy könnyítsen magán, most, mikor társaságba megy, ahol úgyis epével fog megtelni a szíve, s mert útonjárónak mindig könnyen tud az ember kitárulni, mint Midász a nádasnak: ez elfelejti, amit hall, s én megszabadultam egy kis pletykázási kényszer terhétől.

Közben, mert az út igen hosszú volt, s már öt-hat falun keresztülmentek alkonyatig, a fiatalúr a kocsist faggatta fél tréfával népköltési termékek miatt.

A kocsis nótákat mondott meg parasztvicceket. Öreg ember volt, akinek minden szabad. A diák csodálkozva figyelte meg, hogy az asszony, aki úgy megszólotta a paraszttréfák szabadosságát, a világért sem mulasztott volna el egyet sem ezekből a nyers, trágár adomákból. Ha valamit nem értett a szekérzörgéstől, a kocsisnak vissza kellett fordulnia, s elismételni, ha kellett, kétszer is a dolgot.

- Fiatalúr - lökte oldalba egyszerre a kocsis a diákot. - Nézzen csak oda!

Kinn a mezőn mentek át, a legelőn. Csorda legelt körülöttük. Nagy, komor bika állott távolabb felemelt fővel, és méltóságosan bámult az átmenő szekér felé. Jobbra mellettük két tehén ficánkolt. Egyik, egy szép fekete nyakú tehén, bikát játszott, s felkapaszkodott a másiknak, egy kis veres riskának a tomporára.

Mindnyájan oda figyeltek.

- Látott már ilyet?...

- Ejnye - mondta, s oldalba bökte a kocsist elvörösödött arccal a diák, aki restellte a dolgot hölgytársaságban.

- Bika kén neki! - szólt az öreg paraszt. - Az a legrosszabb, mikor a tehén bakzik. Üzekedhetnék, de hiába kerülgeti a bikát, az észre se veszi, hát osztán ű akar hágni!

Az asszony arcát hirtelen a mélyről felrohanó vastag véráradat öntötte el. Elővette a zsebkendőjét, és eltakarta vele az arcát.

Aztán dacosan elhúzódott az urától.

6

Mikor az udvarba behajtottak, senki sem volt kinn. Már erősen alkonyodott, s három kocsi állott az istálló előtt. Az asszony hozzáfogott kiszámítani, kik vannak itt. Nem tudta kitalálni, hogy az esperesné kiket hívott meg velük egyszerre.

- Itt vannak Miskolczyék! - kiáltott egy éles hang a tornácon.

- Itt vagyunk, kedvesem - felelt rá még a szekérről az asszony. - Ti is itt vagytok?

- Igen, édes - jött ki szaporán egy parányi termetű fiatal papné, magas tornyos frizurában, és előreszaladt, hogy segítsen a leszállásnál. Már akkor leugrott a diák, és kezet adott a papnénak, hogy lesegítse. Ez melegen megszorította a kezét, miközben leszállott, aztán nem törődött vele többet egész este.

- Mi vagyunk itt, meg Bibóék. No tudod, csupa jó házasokat hívtak össze, hogy egymást pukkasszuk - mondta halkan a kis papné.

Nevettek.

Miskolczy udvariasan kezet fogott az asszonykával.

- Az ura is itt van?

- Bent vannak mind. Ajjé, vagyunk elegen. No menjünk be.

Bementek az előszobába, ahol lerakták a porköpenyeket. Már akkor tódult kifelé a szobából mindenki. Nagy zsivajgás támadt, csókok csattantak, borízű hangok hallatszottak, s míg csak el nem rendeződött az egész társaság valami egyensúlyi helyzetbe, addig olyan sűrű zajgás volt, hogy mindenkinek kiabálnia kellett, hogy legalább néhány szót megértsen belőle az, akihez intézte.

A háziasszony hallgatott csupán. Előkelően hallgatott, s méltósággal viselte régimódi, magasra rakott frizuráját.

Nagy udvariassággal fogadta Miskolczynét, aki azonban megérezte, hogy ma kegyes, leereszkedő kedvében van az esperesné, s csupa mésalliance-szerű házaspárt hívott össze. Sarudyné, aki az udvaron fogadta őket, azelőtt tanítónő volt, s elvétette magát a fiatal papjával, ami egész életére súlyos beszámítás alá esett. Bibóék még rosszabb helyzetben voltak. Bibóné, ez a szimpla kis teremtés valami varrólány volt, masamódlány, pláne Pesten, mikor az ura valami tanfolyamot hallgatott odafenn, s belebotlott; az egész traktus felháborodása mellett vette feleségül. Szó volt róla, hogy nem lehet-é emiatt fegyelmit indítani a férj ellen. Ez a mai nap csupa rehabilitálás számba ment mindnyájuknak. Bibóék ma voltak hivatalosak először az esperesnéhez, aki a püspöknek és egy táblai bírónak a lánya volt. Már tudniillik a püspök egy bíró özvegyét vette el késő aggkorában, s készen kapta ezt a finom, már akkor vénkisasszony hölgyet. Végig meg is tartotta finnyás modorát, s igyekezett azt kellően érvényesíteni. Rajta volt, hogy a mostohalányait beoltsa a saját jó modorával, de már azok meglehetősen elkéstek attól, hogy finom hatásokra reagálhassanak, csak a legkisebb lett egyszerűen affektált kis majommá.

Míg jobbról-balról a legszívesebb módon összecsókolták egymást az asszonyok, azalatt ezt mindnyájan szépen végiggondolták, és mindenki a legjobb módon élvezte az őt illető porciót.

De annál zajosabb volt külsőleg a társaság képe. A férfiak a borosasztal körül csoportosultak, s pohárral a kezükben tovább folytatták azt a beszélgetést, amelyet éppen abbahagytak. Az általános lelkészegyesületről volt szó. A papi fizetésről, a kongruáról, a szekularizációról.

Kivált a fiatalabb papok, Bibó s különösen Sarudy, nagy hangon tárgyalták a legközönségesebb pénzügyeket. Miskolczynénak tetszett a dolog, és mivel úgyis szólani akart valamit a háziasszonynak, odaintett az urakra, s így szólt:

- Még tíz évvel ezelőtt senki sem mert volna ilyen erős dolgokat kimondani.

- Az új korszak - mondta halkan az esperesné -, ma csak a pénz számít.

- No, nem gondolnám - felelt rá Miskolczyné, s elnyomta a kedvetlenségét. - Ma sokkal többet beszélnek az urak komoly eszmei dolgokról. Azelőtt legfeljebb pletykáztak, csak a bor meg a pipa volt a szájukban.

Elhallgatott, mert az esperes még a régi gárdából való volt, s a mértéktelen ivás miatt mostanában már az agylágyulás tüneteit lehetett látni rajta. Most is úgy ült és nézett, vizes szemekkel és beesett fejjel, mint aki nincs is itt.

Ezzel az emberrel akart ő beszélni a Bertalan-esetről!

- Megkezdték már a cséplést nálatok, édesem? - kérdezte a háziasszonytól, mézédes hangon, hogy valami közvetlenebb térre vigye a beszédet.

Ez gondolkozó arcot csinált.

- Igazán nem tudom, lelkem, majd megkérdeztetem.

- Ó, már biztosan, már az uram régen elgépeltetett. Istenem, olyan kevés van nekünk. Az egész egyházi föld csak tíz hold! - kottyant bele a kis Sarudyné, s megelégedetten mosolygott, mert ő tudta, hogy azért mégis ők állnak a legbiztosabban az egész társaságban. Most aratás előtt tudott az ura venni tizenhat részvényt a megyei Iparbanknál. Még az oláh banktól is van részvényük, amit titokban vettek a parasztok útján. Mert az fizet jól. Annyit magyar bank nem fizet.

Miskolczyné élénk figyelemmel nézett a kis papnéra, s a szíve mélyén örök sebnek érezte a felsülését az esperesnével szemben.

- Igazán ez szégyen, de én sem tudok semmit a gazdasági dolgokról - mondta aztán ő is.

- Hja lelkem - szólt bele megint Sarudyné -, nem mindenkinek van olyan ura, mint neked és olyan húga. Az megbecsülhetetlen a háznál, az a te Annád.

- No, hát jó dolga van neki nálam - szólt kényelmetlenül Miskolczyné.

- Parancsoljatok, kedveseim, besétálni - invitálta őket az esperesné, s az ebédlő felé mutatott.

Miskolczyné egészen elvesztette a fejét. Úgy megalázva érezte magát, ahogy még soha. Ez a fölényesség, ez a sima és mindenen uralkodó úri modor. Miért is jött ide!

Az urak tisztelettel nyitottak utat az esperesnének, aki ahelyett, hogy a vendégeit eresztette volna előre, maga vezetett.

Az asztalfőn megállott, s maga mellett jobbról helyet mutatott Miskolczynénak, balról Misky bácsinak, aki öregúr volt és rokona, általános tiszteletben álló pap a megyében. Misky bácsi mellett az esperes ült, rajtuk túl, két oldalt a házastársak, egymás mellett, az asztal végén a fiatalok már maguk helyezkedtek el. Természetesen, hogy a párok összekerüljenek.

Az asszonyok mind tisztelettel lázadoztak magukban az ellen a szokás ellen, amire egyikük sem lett volna képes, hogy háziasszony létére az asztalfőn üljön. Ó, istenem, a háziasszony a legutolsó cseléd a háznál, annak annyit kell ugrálni, táncolni, hogy alig van ideje, hogy leüljön a levest megenni, mikor a pecsenyénél tartanak.

De az esperesnénél más a rend. Az igaz, hogy Ilka, a nagylány elvégezheti a konyhában amit kell, de azért mégis botrány, nem igaz? hogy még csak jelét sem adja annak, hogy legalább érdeklődik az iránt, mit, hogy intéznek el odakinn.

- Én elvernélek, cicám - súgta Sarudy a feleségének -, ha így leülnél az asztalfőre, és ki se néznél a cselédekre.

Sarudyné hangosan kacagva lökte oldalba az urát, hogy hallgasson. A Bibó pár szemérmesen ült az asztal túlsó oldalán az esperes mellett. Mögöttük a helybeli zsidó doktor ült, aki kopasz feje dacára a fiatalok közé számított, mert legényember volt, ide járt kosztra az esperesékhez, és az Ilka kisasszonynak udvarolt, siker nélkül. Bizony pedig nem volna rossz párti, állapították meg külön-külön az asszonyok már ekkorára.

Töltött káposztát hoztak. Apró, zöld töltelékeket, frissen savanyított káposztából. Még másutt a káposztára nem is gondoltak, mert alig kezdett fejbe menni ebben a száraz időben, de az esperesné konyhája híres volt, s most mindjárt meg is bocsátottak neki mindent érte.

Hatalmas evést kezdtek. Maga Miskolczyné is elfelejtkezett kellemetlen érzéseiről, bár ajkbiggyesztve konstatálta a célzást, amit a töltött káposzta jelentett a társaságnak: ez kell nektek előételnek!

De kitűnő volt, tagadhatatlan. A férfiak repetáltak is belőle. Az asszonyok is szívesen megtették volna, de restellték.

Aztán vad jött szósszal. Valóságos ujjongásban tört ki a társaság. Őz volt, aminek a történetét hamarosan megtudták. Valahonnan idegen világból került ide az istenadta, s a szolgabíró puffantotta le, és egyenesen ide küldte. Ennek tiszteletére volt ma az egész társaság együtt. Meg is becsülték a nemes vadat, ami itt az alföldön ritkább a fehér hollónál; nagyokat faltak belőle, s még nagyobbakat ittak rá.

Az arcok kipirultak, s az egész társaság szervezetét lefoglalta a remek munka: az evés.

Egy időre mindenki elfelejtett minden bánatot és minden haragot. El az idealizmust és a realizmust. El a lelki ügyeket és el az egész világot. Ez az igazi perc, s e percben a tál az asztalon, a tányér, a kés, a villa, ezek a legdicsőbb szerszámok, s a szájban szétfolyó nedvek, a pác íze, a tejfelek, a fűszerek, a zsírok, a jól sült, friss kenyér, a jó könnyű, iható szőlősi bor. Ez olyan gyönyörű és nemes érzésekkel fonta össze a társaságot, hogy ebben a szent pillanatban senkinek nem volt gyilkos szándéka felebarátja ellen. Most magas lánggal égett felettük a keresztény emberszeretet dicsősége.

Miskolczyné odahajolt az urához, s azt mondta neki:

- Adja ide, drágám, még egyszer azt a tálat!

A férj túl boldogan nyúlt az asztal közepére, s ketten is siettek segíteni neki. De csak éppen egy mozdulattal. Azért senki sem tette le a villáját.

Az asszony vett, aztán tovább kínálta a tálat. De az esperesné nem vett, hát visszaküldte az urával az asztal közepére, ahova már többen buzgóan és féltő szeretettel várták.

Az asszonynak valami jutott eszébe. Szerelmesen pillantott az urára, s megveregette a keze fejét, mielőtt villáját felvette volna.

- Köszönöm, öreg, köszönöm.

7

Már két órája ettek és ittak.

- Parancsolj még, édesem, a gyümölcsből - mondta a háziasszony Miskolczynénak.

- Csókollak, drágám, lehetetlen! Egy szem ribizli sem férne már belém.

Hangosan kacagott ezen az ötleten; hosszan, jóízűen, döcögve kacagott.

- Igazán nagyon kedves vagy - hajolt oda a háziasszonyhoz, és a legteljesebb melegséggel mosolygott a szemébe. - Két szószos pecsenye - nagyon is nagy megtiszteltetésben van részünk!

- Óh, semmi, kedveském, az egyik nem számít, egyszerű kis csirkepaprikás!

- Na és fiatal kacsasült és két tészta!

- Az is rendes, az egyik csak egy kis túrós csusza!

- Micsoda csak! - szólalt meg Misky bácsi, aki addig nem szokott szólni, míg jól nem lakott. - Az volt az est koronája! Az a jó gazdasszony, aki azt meg tudja csinálni! nem vicc mindenféle veres meg tarka lébe főtt tudomisénmicsodákat csinálni, de az egyszerű, a mindennapi ételeket! Előttem az a gazdasszony érdemli meg a kézcsókot, aki egy jó túrós csuszát, jó bablevest, disznókörömmel meg egy jó borjúpörköltet tud csinálni!

Az egész társaság odafigyelt.