„A Hétköznapi szörnyetegek szerteágazó cselekménye lenyűgöző helyszíneken játszódik, viktoriánus világa magával ragadó. Mocskos, mégis ragyogó; varázslatos, mégis halálos; változatos és elbűvölő szereplői pedig mintha a modern kor emberei lennének.”

Cari Thomas

„Felejthetetlen, burjánzó és gondolatébresztő – egy lendületes és részletesen kidolgozott gázlámpás fantasy, ami hihetetlen utazásra hívja az olvasókat. Mirónak köszönhetően belemerülünk az élet mocskába, és elhisszük, hogy mind a szörnyek, mind a csodák lehetségesek.”

A. C. Wise

„Kísérteties, feszültséggel teli és eget rengető. A mágia és iszonyat letehetetlen keveréke.”

Tamora Pierce

J. M. Miro: Ordinary Monsters

Copyright © 2022 by Ides of March Creative Inc.

Hungarian translation © Bosnyák Edit, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

J. M. Miro: Ordinary Monsters

Flatiron Books, New York, 2022

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978 963 598 052 9 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária

Korrektor: Kővári Bettina, Keszthelyi-Kiss Judit

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: fantasy, horror

Dave Balchinnak

És amikor felélték az emberek minden termését,

És az emberek nem bírták tovább eltartani őket,

Az óriások ellenük fordultak, és felfalták az emberiséget.

ÉNOK KÖNYVE

SÖTÉT alaK
A MaCSKaKÖVES
LÉPCSŐN

1874

1
ELVESZETT GYERMEKEK

ELIZA GREY ALKONYATKOR pillantotta meg a csecsemőt egy tehervagonban, amely lassan döcögött az esőben, öt kilométernyire nyugatra Bury St. Edmundstól, az angliai Suffolkban. A tizenhat éves lány nem tudott se írni, se olvasni, és nem ismerte a világ dolgait. A szeme sötét volt, mint az eső. Gyomrát éhség mardosta, mert két napja nem evett, és kabátot se hozott magával, mivel az éj leple alatt menekült el, végig sem gondolva, hová mehetne, vagy mi lesz ezután. A nyakán még meglátszott a munkaadója hüvelykujjának nyoma, a bordája belilult a csizmás rúgásoktól, és a férfi gyerekét hordta a szíve alatt, habár ezt egyelőre nem tudta. Amikor Eliza utoljára látta őt, hálóruhában volt, és egy hajtű állt ki a szeméből.

Azóta menekült. Mikor a félhomályban kibotladozott a fák közül a mezőre, és megpillantotta a közeledő tehervonatot, azt hitte, nem fogja utolérni. De sikerült átmásznia a kerítésen, majd átvágnia az ázott réten, miközben az esőcseppek az oldalát csapkodták. A töltésen megcsúszott és elesett, a nehéz, ragacsos sár rátapadt a szoknyáira, de négykézlábra küzdötte magát, s mászni kezdett felfelé.

Ekkor hallotta meg a kutyákat. Sötét lovasok bukkantak elő egymás után a fák közül, felsorakoztak a kerítés mögött, miközben vérebeik csaholva loholtak előttük. Amikor a férfiak a csizmájuk sarkával ügetésre ösztönözték a lovaikat, Eliza elkapta a tehervagon fogantyúját, és utolsó erejével fellendítette magát. Hirtelen lövés dörrent, a következő pillanatban valami csilingelve szikrázott az arca mellett. Megfordult, és meglátta a keménykalapos alakot, halott munkaadója félelmetes apját. A férfi állt a kengyelben, puskáját megint lövésre emelte. Eliza kétségbeesetten elsöpörte az ajtóból a szalmát, majd zihálva hevert a félhomályban, miközben a vonat gyorsulni kezdett.

Álomba zuhant. Amikor magához tért, a haja a nyakára tapadt, a tehervagon padlója zörgött-dübörgött alatta, és az ajtónyíláson bevert az eső. Épphogy ki tudta venni az egymásra pakolt ládákat, rajtuk Greene King címkéjével, és a fából készült priccset, amely felborulva hevert a szalmán.

Volt ott még valami más is: halvány derengés, akár egy égve felejtett lámpás, melynek kékje a távoli villámlás fényére emlékeztetett. Ám ahogy a lány közelebb mászott hozzá, egészen mással szembesült: egy kisbaba, egy aprócska fiú ragyogott a szalmában.

Egy életre belé vésődött a látvány – a csecsemő arcából pulzáló, kékes fény, mintha egy lámpás világított volna a bőre alatt. A kirajzolódó erek a gyermek orcáján, torkán és karján.

Még közelebb kúszott hozzá.

A kisbaba mellett egy fekete hajú nő feküdt, az édesanyja. Az asszony halott volt.

MI IRÁNYÍTJA AZ ÉLETET, ha nem a sors?

Az aprócska lény bőre egyre halványabban világított, végül a fény kihunyt. Abban a pillanatban Eliza múltja és jövője egy hosszú, egyenes vonal formájában feszült ki előtte és mögötte, mindaz, ami ez idáig volt, és amivé válnia kell. Négykézlábra ereszkedett a szalmán, együtt imbolygott a tehervagonnal, érezte, hogy lelassul a szívverése, és majdnem sikerült elhitetnie magával, hogy csupán álmodta azt a kék színű ragyogást, hogy az a fényfolt a szemhéja mögött csak a kimerültség, a félelem és a szökevényekre váró sors fájdalma. Majdnem.

– Hát te meg mi vagy, kicsikém? – dünnyögte. – Hogy kerülsz ide?

Eliza nem volt különleges, sem okos. Csak egy kis veréb, keskeny, beesett arccal, nagy szemmel; barna haja durva tapintású, akár a szalma. Tudta, hogy az élete fikarcnyit sem számít, hisz kislány korától ezt mondogatták neki. Lehet, hogy a lelke Jézusé volt a túlvilágon, viszont e földi porhüvelye fölött az rendelkezett, aki etette, ruházta, és tetőt adott a feje fölé. Így működött a világ. De miközben az esőcseppek vadul csapkodták a vagon nyílását, és Eliza erősen magához szorította a csecsemőt, a kimerültség ajtót nyitott előtte a sötétségre. Őt magát is meglepte a hirtelen rátörő érzés, amely letisztult volt, és heves; dacos, mint a harag, mégis különbözött attól. Eddig sohasem tartott a kezében ennyire kiszolgáltatott lényt, aki ilyen elveszett a világban. Sírva fakadt. Siratta a csecsemőt, saját magát és azt, amit már nem tudott jóvátenni, majd egy idő után, amikor elapadtak a könnyei, csak bámult ki az esőbe, karjában a gyermekkel.

Eliza Mackenzie Grey. Újra és újra elsuttogta a csecsemőnek a nevét, mint egy titkot, azonban nem tette hozzá, hogy: Mackenzie, az apám után, aki jó ember volt, de korán elragadta az Úr. A Grey nevet attól a férfitól kaptam, akihez az anyám később hozzáment. Olyan magas volt, mint az apám, jóképű pokolfajzat. Szép szavakkal behízelegte magát anyámnál, aztán kiderült, hogy a természete más, mint a beszédje. A férfi elbűvölő modora néhány héttel az esküvő után részeg hőzöngésbe fordult, a Leicester északi részén lévő nyomorúságos bérlakás padlóján üres üvegek gurultak, és reggelente durván bánt Elizával, aki kislányként nem értette az egészet, csak annyit tudott, hogy mostohaapja fájdalmat okoz neki, és szégyenérzet járta át. Tizenhárom éves korában az anyja beadta szolgálónak, hogy minél távolabb legyen attól a férfitól. Amikor elküldte Elizát az ügynökséghez, száraz volt a szeme, az ajka vértelen, mint a halottaké.

És most ez a másik férfi, Eliza munkaadója – egy gazdag család sarja: elegáns mellények, zsebórák, gondosan nyírt pofaszakáll –, aki behívta a lányt a dolgozószobájába, és megkérdezte tőle a nevét, pedig Eliza akkor már két éve ott dolgozott, majd tegnapelőtt éjjel halkan bekopogott az ajtaján egy gyertyával a kezében. Mielőtt Eliza felkelhetett volna, vagy megkérdezhette volna, mi történt, a férfi csendben beosont, és becsukta maga mögött az ajtót. Most pedig holtan fekszik kilométerekre innen, a lány szobájában, egy sötét vértócsában.

Eliza meggyilkolta.

Keleten már pirkadt. Amikor a csecsemő éhesen felsírt, Eliza előszedte kevéske élelmét, azt a néhány kenyérhéjat, amit egy kendőbe csomagolt; egy kis darabkát a szájába vett, pépesre rágta, majd odanyújtotta a babának. A csecsemő mohón szopogatni kezdte, a szeme tágra nyílt, és egy darabig Eliza szemébe nézett. Annyira halovány volt a bőre, hogy a lány tisztán látta az alatta futó, kék ereket. Odamászott a halott nőhöz, kihámozott az alsószoknyájából egy köteg bankjegyet és egy aprópénzes erszényt, utána nagy nehezen megszabadította a felsőruházatától. Az asszony nyakában két nehéz fémkulcs lógott egy bőrszíjon; azzal már nem vesződött. A mályvaszínű szoknya kissé hosszúnak bizonyult, ezért a derékrésznél áthajtotta, majd elmormolt egy imát a halott nőért, miután végzett. Finom, csinos teremtés volt, Eliza szöges ellentéte; a haja dús, fekete – azonban a mellkasán és a bordáin barázdás, hólyagos forradások látszottak, amelyek nem az égési sérüléshez vagy a himlőhöz hasonlítottak. Mintha a hús elolvadt volna, és utána megfagyott. A lány el sem tudta képzelni, mi okozhatta ezeket.

Az új ruhái puhábbak és szebbek voltak, mint a régiek. A hajnali fényben, amikor a vonat a kereszteződésnél lassított, leugrott róla a csecsemővel a karján, és visszasétált a legközelebbi állomásig. Egy Marlowe nevű faluban találta magát, és mivel ez egész jó névnek tűnt, elnevezte a csecsemőt Marlowe-nak. Kivett egy szobát az egyetlen út menti fogadóban, ruhástól belefeküdt a tiszta ágyba, a csecsemő puha, meleg testét a mellkasához szorította, és mind a ketten elaludtak.

Reggel vásárolt egy harmadosztályú jegyet Cambridge-be, onnan pedig továbbmentek dél felé egészen a King’s Cross pályaudvarig, London legsötétebb, legfüstösebb részéig.

A LOPOTT PÉNZ HAMAR elfogyott. A Rotherhithe negyedben azt a mesét adta elő, hogy ifjú férje belehalt egy lovaskocsi-balesetbe, ezért keres most munkát. A Church Streeten végül felfogadták, és szállást kapott a csónakosok kocsmájában a tulajdonos meg a felesége mellett, így egy ideig boldog volt. Nem bánta a kemény munkát, a padlósúrolást, az üvegek felpakolását, a liszt és a cukor kimérését és átszitálását a hordókból. Még arra is rájött, hogy jó esze van a számokhoz. Vasárnaponként pedig átvitte a csecsemőt a Bermondsey-ban lévő Battersea parkba, ahol magasra nőtt a fű, és a halvány ködön keresztül még éppen látni lehetett a Temzét. Mezítláb tocsogtak a pocsolyákban, megdobálták a kacsákat, miközben a gyalogutakon koldusok remegtek, mint a gyertyalángok. Ekkor már kezdett gömbölyödni a hasa, és aggodalom telepedett rá, hisz tudta, hogy egykori munkaadója gyerekét várja. Ám egyik reggel, amikor az ágytál fölé kuporodott, görcsös fájdalmat érzett, majd kicsúszott belőle valami vörös és síkos. Rettenetes volt a fájdalom, de így vége is lett a terhességnek.

Később, egy borongós, júniusi napon megállította egy nő az utcán. A Temze bűze megtöltötte a levegőt. Eliza ekkor már Wappingban dolgozott mosónőként, amivel annyit keresett, hogy a csecsemővel éppen nem haltak éhen, és az egyik viadukt alatt húzták meg magukat éjszakára. Eliza kendője rongyos volt, a keze vöröslött és kisebesedett. A nő, aki megállította, hatalmas volt, akár egy óriás. A válla olyan széles, mint egy birkózóé, sűrű, ősz haja vastag fonatban lógott le a hátára, a szeme pedig kicsi volt, és fekete, mint egy jófajta cipő kipucolt gombja. Azt mondta, Bryntnek hívják, és amerikai akcentussal beszélt. Azt is közölte: tudja, hogy ijesztő látványt nyújt, de Elizának és a csecsemőnek nem kell félnie tőle, mert mindannyian különbözőek vagyunk, még ha a különbségek olykor nem is látványosak – ebben is megmutatkozik az isteni teremtés csodája. Brynt évek óta mutatványosokkal dolgozott, tisztában volt vele, hogy milyen hatással van az emberekre, de most éppen a jóságos Walter tiszteletes munkatársa a Turk’s Head színházban. Elnézést kért az őszinteségéért, majd megkérdezte, hogy Elizát megmentette-e már valaki.

Miután a lány némán meredt rá, Brynt lehajolt, felhajtotta a kendőt, hogy megnézze a kisbaba arcát. Eliza hirtelen megrémült – mintha Marlowe nem lett volna önmaga, mintha valami hibádzott volna vele –, és elrántotta a nőtől. De ugyanaz a kisgyerek volt, aki most álmosan felmosolygott. Eliza ekkor megpillantotta a tetoválásokat az asszony kézfején. Az egymásba fonódó alakok és ijesztő arcok a nő csuklóján és a nyakán is folytatódtak, ami arra utalt, hogy az egész testét beborítják, mint a matrózoknál.

– Ne félj! – nyugtatta Brynt.

De Eliza nem félt, csak meglepődött, mert még sohasem látott ilyet.

Brynt végigkísérte őket egy sötét sikátoron, azután egy nedvességtől csöpögő belső udvaron keresztül a rozoga színházhoz, ami a zavaros vizű folyó fölé nyúlt. A füstös, sötét színházterem alig volt nagyobb egy vasúti kocsinál. A derék Walker tiszteletes ingujjban és mellényben járkált az aprócska színpadon, arcát megvilágította a gyertyafény, miközben az eljövendő világvégéről beszélt a matrózokból és utcalányokból álló közönségnek, majd miután a prédikáció véget ért, árulni kezdte a csodaszereit, balzsamait és kenőcseit. Utána Brynt bekísérte Elizát a függöny mögé. A tiszteletes egy széken ült, nyakát és homlokát törölgette. Vékony volt, és alacsony, alig nagyobb egy kisfiúnál, de a haja ősz, tekintete élénk és bölcs. Finom ujjai egy kicsit remegtek, miközben lecsavarta az ópiumkivonatos üvegcse kupakját.

– Csak egy Szentírás létezik – dünnyögte halkan, ahogy véreres szemmel maga elé meredt. – De annyiféle keresztény, ahányféle ember. – Ökölbe szorította a kezét, azután széttárta az ujjait. – A sok mind egyhez tartozik – suttogta.

– A sok mind egyhez tartozik – ismételte meg Brynt, mint egy imát. – Ennek a két gyermeknek nincs hová mennie, tiszteletes.

A férfi felmordult, és üveges lett a tekintete, mintha mindenki másról megfeledkezett volna, az ajka pedig némán mozgott.

Brynt megfogta Eliza könyökét, és elvezette onnan.

– A tiszteletes most fáradt, de kedvel téged, kicsikém. Téged és a kisbabát is. Szeretnél egy helyet, ahol elalhattok?

Maradtak. Először csak éjszakára, aztán a következő napra, majd egy hétre. Brynt kedvesen bánt Marlowe-val, és csak ők ketten voltak, az asszony meg a tiszteletes. Brynt vezette a háztartást, a tiszteletes pedig a csodaszereit kevergette a nyikorgó, öreg színházban, és csukott ajtón keresztül vitatkozott Istennel, legalábbis Brynt így fogalmazott. Eliza kezdetben úgy sejtette, Brynt és a tiszteletes szeretők, de hamarosan rájött, hogy a tiszteletest nem érdeklik a nők, amitől nagyon megkönnyebbült. Ő intézte a mosást, a cipekedést és néha a főzést is, habár Brynt mindig grimaszokat vágott, amikor megérezte a szagot. Eliza söprögetett, segített elrendezni a gyertyákat a színpadon, és minden este felépítette a padokat téglákból meg deszkákból.

Októberben két sötét alak csörtetett be a színházba, a felöltőikből csöpögött az esővíz. A magasabbik végigsimított vizes szakállán, a szeme nem látszott a kalapja karimájától. De Eliza felismerte. Ez a férfi vadászott rá kutyákkal Suffolkban. Halott munkaadójának apja.

Eliza hozzásimult a függönyhöz, mintha el akart volna tűnni benne. Képtelen volt levenni a szemét arról a férfiról. Számtalanszor elképzelte és megálmodta ezt a pillanatot, s mindig izzadtan riadt fel a rémálmokból. Mozdulatlanná dermedve figyelte, ahogy a férfi körbejárja a nézőteret, szemügyre veszi az arcokat, és biztosra vette, hogy meg fogja találni. De végül nem nézett arra. A színház hátsó részében újra csatlakozott a társához, kigombolta a felöltőjét, előhúzta a láncon lógó zsebóráját, mintha késésben lett volna, azután kisétáltak az esőbe. Eliza fellélegzett: megmenekült.

– Kik voltak azok, gyermekem? – kérdezte később mély, reszelős hangján Brynt, miközben a lámpás fénye megvilágította a kezén lévő tetoválásokat. – Mit tettek veled?

Azonban Eliza képtelen volt bevallani neki, hogy ő tett velük valamit, csak remegve magához szorította Marlowe-t. Tudta, hogy ami történt, nem pusztán a véletlen műve, tudta, hogy a férfi még mindig vadászik rá, és ez örökké így lesz. Minden jó érzés, amit Brynt és a tiszteletes társaságában megtapasztalt, most elillant. Nem maradhatott velük. Nem lett volna helyes.

De egy darabig még maradt. Aztán egy felhős reggelen, amikor keresztülcipelte a mosást a Runyan’s Courton, találkozott Brynttel, aki terebélyes szoknyái közül elővett egy összehajtott papírlapot, és odanyújtotta neki. Egy részeg aludt a sárban. A szárítóköteleken ruhák lógtak. Eliza széthajtotta a papírlapot, melyről a saját arcképe bámult vissza rá.

A kép egy újsághirdetésben szerepelt. Egy gyilkost kerestek, a nyomravezetőnek jutalmat ajánlottak.

Eliza nem tudott olvasni, így hát megkérdezte:

– A nevem is rajta van?

– Ó, kicsikém… – suttogta gyöngéden Brynt.

Eliza mindent elmondott neki azon a szürke udvaron. Eleinte akadozva buktak ki belőle a szavak, azután már hadart, s közben azon kapta magát, hogy megkönnyebbült. Csak most döbbent rá, milyen nehéz volt megőrizni ezt a titkot. Beszámolt a hálóruhás férfiról, a szemében tükröződő gyertyalángról és mohóságról, a fájdalomról, amely egész addig tartott, míg támadója végre befejezte; az arcvíz szagáról a fickó kezén… Majd arról, ahogy kétségbeesetten tapogatózni kezdett az éjjeliszekrényen, és talált valami éleset. Belevágta a férfiba, de csak akkor tudatosult benne, mit is tett, amikor lelökte magáról a testet. Aztán beszélt a vagonról, a lámpásról, ami nem lámpás volt, a csecsemőről, aki aznap este nézett rá először. A halott nőről, akitől elvette a pénzét és a szép ruháit. Miután a történet végére ért, Bryntre bámult. Az asszony fújtatott egyet, majd letelepedett egy felfordított vödörre; vaskos térde fölött kibuggyant a hasa, szemét elgyötörten lehunyta.

– Brynt? – szólította meg rémülten Eliza. – Magas jutalmat ajánlanak?

A nő felemelte tetovált kezét, és úgy tanulmányozta, mintha attól várna választ.

– Amikor megpillantottalak az utcán, rögtön láttam rajtad, hogy történt veled valami – mondta halkan.

– Magas jutalmat ajánlanak, Brynt? – ismételte meg a lány a kérdést.

Az asszony bólintott.

– Mit akar tenni? Elmondja a tiszteletesnek?

Brynt felpillantott, aztán lassan megrázta hatalmas fejét.

– Ez a világ nagyon tágas, kicsikém. Van, aki úgy gondolja, ha az ember elég messzire menekül, bármit maga mögött tud hagyni. Még a hibákat is, amiket elkövetett.

– És… és maga is így gondolja?

– Nos, én már tizennyolc éve menekülök, csakhogy nem futhatunk el önmagunk elől.

Eliza megtörölte a szemét, kézfejével megdörgölte az orrát.

– Nem akartam ezt tenni – suttogta.

Brynt felállt, és a lány kezében lévő papírcetli felé biccentett. Indulni készült, de aztán megtorpant.

– Az ilyen gazemberek néha egyszerűen megérdemlik – felelte dühtől izzó szemmel.

KÖZBEN MARLOWE, ez a fekete hajú kis izgágaság, egyre cseperedett. A bőre ugyanolyan kísértetiesen fehér maradt, egészségtelenül sápadt, mint aki sosem látott napfényt. Édes totyogós lett belőle, a mosolya a vajat is megolvasztotta volna, a szeme pedig úgy kéklett, mint a suffolki égbolt. De a vérmérséklete is kiütközött rajta: Eliza jó párszor szembesült azzal, hogy ha valami nem úgy történt, ahogy a gyerek akarta, az arca eltorzult, és toporzékolni kezdett. Ilyenkor Eliza mindig azon töprengett, miféle ördög lakozhat benne. Amikor Marlowe dührohamot kapott, üvöltözni kezdett, felkapta a legközelebbi keze ügyébe eső tárgyat, egy széndarabot vagy egy tintatartót, és a földhöz vágta. Brynt mindig azt mondogatta, az összes gyerek így viselkedik, és minden kétéves átesik ezen a fázison, ám Elizának efelől akadtak kétségei.

Egyik este a St. Georges Streeten Marlowe kinézett magának valamit az egyik üzlet kirakatában – talán egy darab medvecukor lehetett. Eliza vagy túl fáradt volt, vagy csak szétszórt, mindenesetre határozottan nemet mondott, megfogta a kisfiú kezét, és maga után húzta a tömegben. Egy macskaköves lépcső vezetett le a Bolt Alley-be, oda rángatta el Marlowe-t.

– Akarom, akarom! – kiáltozta, és gyűlölködve meredt Elizára.

A lány érezte, hogy felforrósodik a kisfiú tenyere. Megtorpant a lépcső közepén, a gázlámpa halvány világa alatt, és meglátta, hogy Marlowe-ból megint az a kék színű fény árad, neki pedig rettenetesen fájt a keze. Marlowe dühösen bámult rá, miközben Eliza arca eltorzult a fájdalomtól. Felsikoltott, ellökte magától a gyereket. Ekkor megpillantott az árnyékban egy köpenyes alakot. A lépcső alján állt, onnan nézett fel rájuk mozdulatlanul, akár a sötétség oszlopa, de nem volt arca, csupán füst. Eliza beleborzongott a látványba…

Ám ekkor Marlowe haragja hirtelen szertefoszlott, és a kék ragyogás is kihunyt. A kisfiú értetlenül pislogott a piszkos lépcsőn, ahová esett, aprócska arca eltorzult a félelemtől, majd kitört belőle a sírás. Eliza a mellkasához kapta a kezét, bebugyolálta a kendőjébe, a másik karjával pedig magához húzta a gyereket, és halk szavakkal csillapította. Félt, egyben szégyellte magát. Mire körbenézett, a sötét alak eltűnt a lépcső aljáról.

AMIKOR MARLOWE HATÉVES LETT, kitették őket a wappingi színház épületéből, mert nem tudták fizetni a bérleti díjat. Egy ócska szobában laktak Spitalfieldsben, a Flower and Dean Streeten. Eliza már-már elhitte, hogy Brynt talán tévedett: az ember maga mögött hagyhatja a múltban elkövetett hibákat. Két éve nem jelent meg a körözése az újságban. Spitalfieldsből Eliza elgyalogolt egészen a Temzéig, hogy apálykor kincseket keressen a sűrű, ragacsos, mély sárban. Brynt túlságosan súlyos volt ehhez a feladathoz, Marlowe pedig még túl kicsi. Viszont a kölyök ügyesen futott a szeneskocsik mellett a ködös utcákon, felkapkodta a macskakőről a lepottyanó széndarabokat, átcsusszant a lovak lába alatt, kikerülve a vasalt kerekeket, miközben Brynt aggodalmasan figyelte a járdáról. Eliza nem kedvelte különösebben Spitalfieldset, mert sötét és kegyetlen hely volt, azonban tetszett neki, ahogy Marlowe feltalálta itt magát. A fiút kemény fából faragták, szemfüles lett, sötét tekintete értelmesen csillogott. Éjszakánként néha odamászott Eliza mellé a molyrágta matracra, és miközben a lány a szívverését hallgatta, arra gondolt, hogy most éppolyan, mint csecsemőkorában: egyszerű, édes és jó.

De nem mindig volt ez így. Azon a tavaszon Eliza egy szemetes sikátorban talált rá a kisfiúra a Thrawl Streeten. Marlowe a jobb csuklóját szorongatta, és az a ragyogás áradt a kezéből, a nyakából és az arcából, ugyanúgy, mint néhány évvel korábban. Kékre színezte a ködöt maga körül. Amikor elengedte a csuklóját, azon hólyagos és gennyes volt a bőr, de egy szempillantás alatt ki is simult, begyógyult. Elizából akarata ellenére rémült kiáltás tört fel, mire a kisfiú bűntudatosan leszegte a fejét, lehúzta az inge ujját, és a ragyogás kihunyt.

– Anya… – mondta.

Egyedül voltak a sikátorban, de a ködös utcáról behallatszott a lovas kocsik zörgése és az árusok kiáltozása.

– Ó, édesem… – dünnyögte Eliza.

Letérdelt Marlowe mellé, de nem találta a megfelelő szavakat. Biztosra vette, hogy a kisfiú nem emlékszik arra a napra, amikor az ő kezét égette meg. Rejtély, hogy ezt tudatosan csinálta, vagy sem, mindenesetre a másság veszélyes dolognak számított ezen a világon, és ezt megpróbálta elmagyarázni Marlowe-nak. Azt mondta, Isten kétféle utat kínál mindenkinek ebben az életben, és az már az emberek feladata, hogy válasszanak közülük. Közben Marlowe sápadt kis arcát figyelte, melyen még a csípős hideg sem keltett pírt, fekete haja pedig már egészen rálógott a fülére, s a lányt mély szomorúság fogta el.

– Mindig van választásod, Marlowe – bizonygatta a kisfiúnak. – Érted, amit mondok?

A gyerek bólintott, de Eliza úgy sejtette, nem értette meg.

– Valami baj van velem? – kérdezte alig hallhatóan Marlowe.

– Nem, kincsem, nem.

A fiú elgondolkodott egy picit.

– Mert ez Isten ajándéka?

Eliza beharapta az ajkát, majd bólintott.

– Anya?

– Igen?

– Én nem akarok más lenni.

Eliza elmondta neki, sohasem kell félnie attól, hogy ő ilyen, de el kell rejtenie ezt a kék ragyogást, bármi legyen is az. Még a tiszteletes elől is? Igen. Még Brynt elől is? Igen, még Brynt elől is. Azt mondta Marlowe-nak, egy napon majd rá fog jönni, hogy ennek a képességnek mi a rendeltetése, de addig is sok olyan emberrel akadhat össze, aki a saját céljaira használná fel, és még többen vannak, akik félnének tőle.

Ez abban az évben történt, amikor a tiszteletes elkezdett vért köhögni. Az egyik whitechapeli kuruzsló közölte vele, hogy a szárazabb klíma segítene rajta, mire Brynt leszegett fejjel kirohant a ködbe. Később dühösen magyarázta Elizának, hogy a tiszteletes Amerika sivatagos részén nőtt fel, és most már az az egyetlen vágya, hogy visszamehessen oda meghalni. Egymás után teltek a gázlámpákkal megvilágított esték, a tiszteletes arca egyre szürkébb lett, a szeme pedig egyre sárgább. Végül már nem is tett úgy, mintha csodaszereket kevergetne, egyszerűen csak whiskyt árult, amiről minden érdeklődőnek azt mondta, hogy megáldotta egy szent ember az agrapuri Fekete-hegységből. Eliza úgy látta, a kuncsaftokat nem érdekli a dolog, ráadásul a tiszteletes fásultan, minden meggyőződés nélkül adta elő ezt a hazugságot, mintha nem hitt volna a saját igazában, sem a vásárlók igazában, sem úgy általában az igazságban.

A tiszteletes egy esős éjszakán ájult el, miközben erőtlenül imbolygott egy faládán, és a Wentworth Roadon kószálóknak prédikált a lelkük megmentéséről. Brynt benyúlt a hóna alá, felemelte, és visszacipelte a nyomortanyára. A tető résein keresztül befolyt az eső, a falakról hámlott a tapéta, az ablak környékét vastagon borította a szőrös penész. A tiszteletes már hét napja feküdt lázas kábulatban, amikor valaki halkan bekopogott az ajtón. Eliza felállt, és kinyitotta, mert azt hitte, Brynt jött vissza, de egy idegen férfi állt előtte.

A lépcsőforduló szürkés derengése halvány fénykörbe vonta a szakállát és a kalapja sziluettjét, így a szeme nem látszott.

– Miss Eliza Grey? – kérdezte.

A férfi kellemes hangja a mesebeli nagypapákat juttatta Eliza eszébe.

– Igen – felelte lassan.

– Brynt visszajött, anya? – kiáltotta Marlowe. – Anya? Brynt az?

A férfi elfordította a fejét, benézett a szobába, s Eliza ekkor megpillantotta az arcát. A szeme fölött egy csúnya, vörös forradás éktelenkedett, a tekintete kegyetlen volt. A kabátja hajtókájába fehér virágot tűzött. Eliza megpróbálta bezárni előtte a bejáratot, de a férfi könnyedén kitámasztotta egyik hatalmas kezével, belépett a szobába, majd becsapta maga mögött az ajtót.

– Még nem ismerjük egymást, Miss Grey, de biztosra veszem, hogy idővel orvosoljuk ezt a hiányosságot – mondta, azután tekintetét Marlowe felé fordította. – Hát ez meg ki?

A kisfiú a szoba közepén állt, egy barna plüssmackót szorított a mellkasához. A mackó egyik szeme hiányzott, és az egyik lábából kilógott a tömés, de ez volt a gyerek egyetlen kincse. Sápadt, kifejezéstelen arccal meredt az idegenre. Még nem ijedt meg tőle, azonban Eliza látta rajta, érzi, hogy valami nem stimmel.

– Semmi baj, szívem – próbálta megnyugtatni a lány. – Menj vissza a tiszteleteshez! Ez az úriember velem akar beszélni.

– Úriember… – dünnyögte gúnyosan a férfi. – Ki vagy te, fiacskám?

– Marlowe – felelte határozottan a fiú.

– Hány éves vagy, Marlowe?

– Hat.

– És ki fekszik ott a matracon?

A férfi a tiszteletes felé intett a kalapjával, aki öntudatlanul és izzadtan feküdt a fal felé fordulva.

– Walker tiszteletes – felelte Marlowe. – De ő most beteg.

– Gyerünk, kincsem! – nógatta Eliza, miközben a torkában dobogott a szíve. – Ülj oda a tiszteletes mellé! Fogadj szót!

– Maga rendőr? – kérdezte Marlowe.

– Marlowe! – förmedt rá Eliza.

– Igen, az vagyok, fiacskám. – A férfi forgatni kezdte a kezében a kalapot, ahogy szemügyre vette a fiút, azután Elizára nézett. A tekintete rideg volt, a szeme sötét és apró. – Hol van a nő?

– Miféle nő?

A férfi a feje fölé emelte a kezét, Brynt magasságára utalva.

– Az amerikai. A birkózó.

– Ha beszélni kíván vele…

– Nem kívánok – vágta rá az idegen.

A férfi letette a kalapját a fal mellett álló, rozoga székre, és amikor megpillantotta a tükörképét a homályos ablaküvegben, megigazította a bajuszát. Azután vizslató tekintettel körbenézett. Zöld színű, kockás öltönyt viselt, a kezén tintafoltok voltak, mint a banki hivatalnokoknak. Eliza azt is észrevette, hogy a hajtókájába tűzött fehér virág megfonnyadt.

– Akkor miért van itt? – kérdezte, s próbálta elnyomni a hangjában a félelmet.

A férfi elmosolyodott, félrehúzta a zakóját, mire a nadrágderekába dugott revolveren megcsillant a fény.

– Miss Grey! Egy kétes származású úriember, aki jelenleg a Blackwell Courton lakik, egész Spitalfields negyedben maga után kérdezősködik. Azt állítja, hogy maga egy örökség várományosa, és meg akarja találni magát.

– Engem?

– Igen.

– Az lehetetlen. Nincsenek rokonaim.

– Ezt én is tudom. Maga Eliza Mackenzie Grey, korábban Bury St. Edmundsban lakott, ahol meggyilkolt egy férfit, a munkaadóját, és jelenleg szökésben van, nem igaz?

Eliza érezte, hogy az arcába szökik a vér.

– A kitűzött jutalom elég magas, habár a gyerekről nem tesz említést – folytatta a férfi, és kifürkészhetetlen arccal Marlowe felé fordult. – Szerintem az úriembernek nincs szüksége rá. Keresek neki valami megfelelő munkát. Beállhat, mondjuk, segédnek. Legalább nem kerül dologházba. Valamivel jobb helye lesz ott, mint a haldokló tiszteletes meg az őrült amerikai nő mellett.

– Brynt nem őrült – tiltakozott a sarokból Marlowe.

– Menj át Cowetthez, szívem, és kérdezd meg, hogy hol van Brynt! – kérte kétségbeesetten Eliza. – Mondd meg neki, hogy a tiszteletesnek szüksége van rá!

Azzal elindult az ajtó felé, hogy kitessékelje Marlowe-t, de hirtelen meghallotta a revolver kakasának a kattanását, mire mozdulatlanná dermedt.

– Lépjen el az ajtótól! Ügyes kislány.

Az ablakon beszűrődő, halovány fényben látszott, amint a férfi felemeli a fegyvert. A kalapját feltette a fejére.

– Maga nem úgy fest, mint egy gyilkos – jegyezte meg. – Nekem elhiheti.

A szabad kezével előhúzott a mellényzsebéből egy nikkelborítású bilincset, Elizához lépett, megragadta a karját, a jobb csuklójára kattintotta a fémperecet, és már nyúlt is a bal után. A lány próbált ellenállni.

– Ne… – tiltakozott erőtlenül.

Marlowe odaszaladt hozzá, és a lábába csimpaszkodott.

– Anya… – nyöszörögte. – Anya!

A fickó az ajtó felé taszigálta Elizát; a gyerekre ügyet sem vetett. Marlowe ekkor támadt rá. Annyira kicsinek tűnt… Eliza mintha lassított felvételen látta volna az eseményeket. A kisfiú két kézzel megmarkolta a férfi csupasz csuklóját, mint aki fel akarja tartóztatni. Az idegen megfordult, néhány végtelenre nyúló másodpercig Elizára meredt, majd lebámult a fiúra. Az arcán először döbbenet és értetlenség látszott, mígnem eltorzult a fájdalomtól. Marlowe ragyogott. A fickó elejtette a revolvert, a száját üvöltésre nyitotta, de nem jött ki hang a torkán.

Eliza a falnak hanyatlott. Nem látta Marlowe arcát, csak a férfi csuklóját, ami felhólyagosodott és megolvadt, akár a forró viasz. A fickó a fejét rángatta, összerogyott, és az egész teste olvadásnak indult, mint a sűrű, nehéz és zselés melasz, zöld öltönye furcsa helyeken kezdett el kidudorodni, míg néhány másodperc elteltével az életerős férfiból csak egy formátlan húskupac maradt. A feje is elolvadt, de az arcára ráfagyott a fájdalom, és tágra nyílt szemmel meredt a semmibe.

A hirtelen támadt csöndben Marlowe elengedte a csuklóját, és a kék ragyogás elhalványult. A férfi karja mereven állt ki a megdermedt húskupacból.

– Anya!

Marlowe ránézett Elizára, és kitört belőle a sírás.

A nyomorúságos kis szoba most nagyon hidegnek és nyirkosnak hatott. Eliza odalépett Marlowe-hoz, megbilincselt kezével ügyetlenül átölelte a kisfiút, és érezte, hogy remeg. Ő is remegett. Ahogy a gyerek a vállába fúrta a fejét, Elizát ismeretlen érzés rohanta meg. Nem félelem volt, nem szánalom, és nem is szeretet.

ELIZA NEM FÉLT, az ő kicsi fiától biztosan nem.

Megtalálta a bilincs kulcsait az idegen mellényzsebében. Marlowe-t belecsavarta a legjobb pokrócukba, beledobta az utolsó adag szenet a vaskályhába, és álomba ringatta a kisfiút a matracon, a tiszteletes mellett. A fejvadász eltorzult teste az ablak alatt hevert. Marlowe annyira kimerült volt, hogy szinte azonnal elaludt. Brynt még nem ért haza, talán reggelig dolgozott. Miután Eliza elaltatta Marlowe-t, belecsavarta az eldeformálódott maradványokat a másik pokrócba, a revolvert is mellé rejtette, majd komoly erőfeszítések árán odahúzta az ajtóhoz, azután levonszolta a nyikorgós lépcsőn. A férfi sarka minden lépcsőfokon koppant egyet, s végigdübögött a tornác lépcsőin is, miközben Eliza kirángatta a sötét sikátorba.

Az ilyesfajta férfiak mindenütt rá fognak találni, Wappingban, Spitalfieldsben vagy bárhol. Más lesz az arcuk, a koruk, más és más fegyverrel jönnek, de a kitűzött jutalom változatlan marad, és ennyi pénznek senki sem tud ellenállni.

Eliza nem ment vissza a házba. Marlowe-ra gondolt, akit szeretett, aztán eszébe jutott Brynt, s hirtelen rádöbbent, hogy a kisfiú sokkal nagyobb biztonságban lenne mellette, hisz ő járatos a világ dolgaiban, és nem üldözik fejvadászok. Brynt többször is említette, hogy egy napon vissza akar térni Amerikába. Most olyannak hatott az egész, mint valami álom. Két utcával arrébb, a Blackwell Courton, egy férfi várta sörrel a kezében és fegyverrel a zsebében, éberen még ezen a kései órán is. Eliza összehúzta magán a mocskos kendőt, karba fonta a kezét, a könyökét markolva, és kisétált a ködtől nyirkos macskaköveken az utcára. Úgy érezte, mindjárt megszakad a szíve, de szándékosan nem fordult meg, és nem nézett hátra a szobájuk repedt ablakára, mert félt attól, amit ott látott volna. Attól, hogy megpillant egy apró, pokrócba csavart alakot, aki a tenyerét az üvegre szorítja.

PORTÉRKÉP

1882

2
APRÓ TÜZEK

OLYAN ÉRZÉS VOLT, mintha apró tüzek lángoltak volna a húsában, és ezt megpróbálta elmagyarázni nekik. Megpróbálta elmagyarázni nekik, hogy fáj.

A fiút Charlie Ovidnak hívták, a bíró úgy tizenhat évesnek saccolta, és annak ellenére, hogy egész életében kegyetlenül ütötték-verték, egyetlen forradás sem látszott a testén. Jó száznyolcvan centijével elérte a felnőtt magasságát, vézna, beesett mellkasa azonban inkább kisfiús hatást keltett. Karját szikár izomzat borította. Charlie nem tudta, miért gyógyul meg magától a teste, de úgy vélte, ennek nincs köze Jézushoz, és elég esze volt ahhoz, hogy senkinek ne beszéljen erről. Fekete anya és fehér apa gyermekeként született egy olyan világba, amely szörnyetegként tekintett rá.

Nem tudta, hány éves, és azt sem, hogy melyik hónapban született, de okosabb volt annál, mint amennyit feltételeztek róla. Tudott egy kicsit olvasni, és gondos betűkkel a saját nevét is le tudta írni, ha elegendő időt kapott rá. Londonban született, Angliában, de az apja Kaliforniáról ábrándozott, ott jobb életet remélve számukra. Talán az álma valóra is vált volna, ha megéri, és nem egy szekérkaravánon éri a halál az Indián Territórium déli részén. Így Charlie és az anyja magukra maradtak, s a pénzük épp arra volt elég, hogy visszatérjenek keletre Louisianán keresztül. Arrafelé csak két újabb céltalanul sodródó feketének számítottak a sok közül. Öt évvel később az anyja megbetegedett és meghalt. Semmi egyebet nem hagyott Charlie-ra, csupán az ezüst jegygyűrűjét, melyet két egymást keresztező kalapács díszített, háttérben a nappal. Az ekkor alig tízéves fiú gyakorta forgatta kezében az ékszert a lámpás fényénél; ezekben a pillanatokban felidézte édesanyja illatát, vagy próbálta elképzelni az apját, hogy milyen is lehetett a férfi, aki egykor ezt a gyűrűt a szerelmének adta. A gyűrű azóta is megvolt, a fiú féltve őrzött kincsként tekintett rá, amit senki sem vehet el tőle.

Az anyja tudott a képességéről. De ő feltétel nélkül szerette a fiát. Viszont Charlie igyekezett mindenki más előtt titokban tartani különleges mivoltát – ez legalább annyira fontos volt a túléléshez, mint maga az öngyógyítás. Túlélte a folyami munkát Mississippi államban, Natchez déli részén, és a sötét viskókat, amelyek a River Forks Road mentén nőttek ki a földből. Most azonban, ahogy egy régi raktárépület homályos rakodóhelyiségében állt bilincsbe verve, attól tartott, ezúttal nem ússza meg. Minden tapasztalat, veszteség és szenvedés, amit már ilyen fiatalon átélt, egyetlen szomorú tanulsághoz vezette: előbb-utóbb mindenki sorsára hagyja. A világon senkire sem számíthat, csakis saját magára.

Nem volt rajta cipő, sem kabát, a házilag szőtt inge megkeményedett a beleszáradt vértől, a nadrágja ronggyá szakadt. Szinte biztosra vette, hogy azért ebbe a raktárba zárták a fogda helyett, mert a seriff felesége félt tőle. Már két hete bilincs volt a kezén és a lábán. A békebíró helyettese néha bement hozzá, magával hozott más fehér férfiakat is; botokkal, láncokkal jöttek. Letették a lámpást a földre, majd ezek az eszelős árnyak szórakozásból ütni kezdték Charlie-t, aztán nagyokat nevettek, mikor a fiú sebei begyógyultak. Azonban a vér és a fájdalom valódi volt, éppúgy, mint Charlie szenvedése, ahogy rémülten zokogott a sötétben.

Utána csupán annyit tudott tenni, hogy arrébb tántorgott a falnak támaszkodva. A láncai csörömpöltek, s érezte az apró tüzeket a sebei helyén meg az arcára száradó könnyeket és taknyot. Csak arra ügyelt, hogy ne borítsa fel az ágytálnak használt vödröt. Vékony csuklójáról állandóan lecsúsztak a vasak, így a seriff végül csináltatott a helybéli kováccsal egy bilincset kifejezetten Charlie számára. A falon egy pad lógott rozsdás láncon, a helyiség egyetlen bútordarabjaként. Mikor a fiú úgy sejtette, éjszaka van, ledőlt rá, olykor megpróbálkozott az alvással.

Akkor is a padon feküdt, amikor váratlanul zajokat hallott az utcáról. Tudta, hogy még nem érkezett el az evés ideje. Naponta kétszer kapott enni, az ételt a békebíró helyettese hozta át a seriff konyhájáról egy tálcán, vászonkendővel letakarva. Néha látványosan beleköpött az ételbe, mielőtt letette Charlie elé. A fiú gyűlölte, és félt is tőle, mert kegyetlen volt. Korcsnak nevezte őt, hozzá rekedt hangon nevetett. De főleg a tekintetétől borzongott, mert a férfi úgy nézett rá, mintha nem is ember lenne, hanem egy állat.

Odakint hangosan csattogtak a raktárépület ajtaján lévő reteszek, azután nehéz, csizmás léptek közeledtek. Charlie a félelemtől reszketve felállt.

Megölt egy férfit. Egy fehér férfit. Ezt mondták neki. A St. Louis és New Orleans között közlekedő teherhajók Natchezben rakodták ki és be az árut, Mr. Jessup pedig a rakodópartot felügyelte. A kezében állandóan egy ostor táncolt, mintha még mindig 1860-at írtak volna, s a háború meg sem történt volna; mintha nem töröltek volna el semmit, s nem hazudták volna azt, hogy minden ember szabadnak születik. Charlie úgy vélte, az a férfi rászolgált a halálra, ezért nem érzett semmiféle megbánást. Ugyanakkor nem emlékezett a gyilkosságra. Tudta, hogy megtörtént, hisz a vizsgálat során mindenki azt mondta, hogy ő ölte meg Mr. Jessupot, még a vén Benji is, a szomorú tekintetével, remegő kezével. Igen, uram, fényes nappal. Igen, uram, azon a mólón, ahol a fűrészárut szoktuk kipakolni. Charlie-t éppen megostorozták egy vétségért; sokáig tartott, s a fiú egy idő után érezte, hogy az ütések lassan kezdenek kifulladni. Jessup is érzékelte ezt, dühbe gurult, és átkozódott, mire Charlie rémülten megfordult, túlságosan hirtelen – csak így történhetett –, s fellökte a férfit. Jessup elvágódott, a fejét beverte az egyik cölöpbe, és annyi lett neki. Azonban amikor Charlie-n végrehajtották a halálos ítéletet, a fiú szinte azonnal ismét lélegezni kezdett, a golyók a hóhér szeme láttára fordultak ki a testéből. Aztán megpróbálták felkötni, kétszer is, ám rá kellett jönniük, hogy képtelenek megölni. Ezek után viszont nem tudták, mihez kezdjenek vele.

A békebíró helyettese megállt a bejárat előtt. Charlie hallotta a kulcsok csörgését, azután az ajtó meg a rajta lógó lakatok megremegtek. Botütés csattant a fémen, a zajt visszaverték a falak.

– Állj fel, Ovid! – kiáltotta a helyettes. – Látogatód van, kölyök. Szedd rendbe magad!

Charlie résnyire húzta a szemét, odahátrált a hideg téglafalhoz, az arca elé emelte a kezét, és elfogta a reszketés. Még sohasem látogatta meg senki.

Vett egy mély lélegzetet.

Az ajtó kitárult.

ALICE QUICKE KIMERÜLT volt, fásult, ráadásul a keze is sajgott. A napon állt, a rozoga raktárépület előtt, és társát, Coultont figyelte, aki komótosan ballagott felé az utcán. Négy nappal ezelőtt New Orleansban, az egyik kikötői étkezdében Alice beleverte egy fickó orrát a bárpult rézrúdjába, és csak Coulton revolverének, illetve gyors távozásuknak köszönhetően úszták meg a vérfürdőt. Alice az idő előrehaladtával egyre rosszabbul tolerálta azokat a férfiakat, akik úgy érezték, minden fenntartás nélkül benyúlkálhatnak a nők ruhájába. Már elmúlt harmincéves, sohasem volt férjnél, és nem is állt szándékában. Gyerekkora óta az erejére és az eszére támaszkodott, ennyivel tökéletesen elboldogult. A fardagályos szoknyákkal és fűzőkkel szemben a nadrágot részesítette előnyben, hozzá hosszú kabátot hordott, mint az éjjeli őrjárat emberei, amit a csuklójánál felhajtott. A kabát valaha fekete volt, de bizonyos helyeken már szürkére kopott, és az ezüstszínű gombok is megfakultak rajta. Kusza, összetapadt szőke tincseit saját kezűleg vágta olyan hosszúságúra, hogy ne legyen vele sok baja. Alice talán még szép is lehetett volna szív alakú arcával és finom vonásaival, de a tekintete szigorú volt, az orra évekkel ezelőtt eltört, és rosszul lett helyre rakva, azonkívül nem mosolygott eleget ahhoz, hogy felkeltse a férfiak érdeklődését. Bár ezt csöppet sem bánta. Női nyomozóként így is épp elég kihívást jelentett kivívnia mások tiszteletét, még pont az hiányzott volna, hogy lépten-nyomon a kezét csókolgassák.

Coulton nem sietett. Komótosan baktatott a zöldellő nyárfák alatt, közben néha megszellőztette a kalapját, egyik hüvelykujját pedig a mellényzsebébe dugta. A folyópart csendes nyugalma vette körül őket. Natchez szép város volt, de a rabszolgák kizsákmányolásából építették fel – akár egy gyönyörű virág, tele mérgező nedvekkel. Coulton egyenesen a seriff házától jött, amely közvetlenül a téglából rakott kis börtön mellett állt.

Alice kezdte meggyűlölni a munkáját.

Az első árvára, akit Marynek hívtak, tavaly márciusban bukkant rá egy sheffieldi bérházban. A másodiknak nyoma veszett, mielőtt odaértek Fokvárosba. Végül rátaláltak a frissen ásott, piros kaviccsal borított sírra, melyet csupán egy kis fejfa jelölt. A kisfiút a láz vitte el, a temetés költségeit az egyik helybéli nőegylet fizette ki. Coulton elmondása szerint érkeztek árvák Oxfordból, Belfastból és Whitechapelből is. Júniusban Alice és Coulton elhajózott Baltimore-ba, összeszedtek egy kislányt az egyik dologházból, azután átmentek New Orleansba, és jegyet váltottak a Natchez felé tartó gőzhajóra. Charles Ovidért jöttek, bárkit is fedett ez a név.

Alice csak azt tudta, hogy hívják a kölyköt, és a natchezi bíróság címét. Ez így működött. Sosem tett fel kérdéseket, anélkül is elboldogult. Néha csak az utca, a negyed vagy a város nevét ismerte, de nem számított. Mindig megtalálta őket.

A Mississippiben tomboló hőség ellenére Coulton sárga kockás gyapjúöltönyt viselt, arcán nyirkos pofaszakáll meredezett. Erősen kopaszodott, maradék haját átfésülte tar fejtetőjén, és állandóan igazgatta. Alice nem ismert nála megbízhatóbb embert; zömök volt, és udvarias, ahogy egy középosztálybeli angol férfihoz illik. Viszont a nő már látta egyszer, amint egy füstös, deptfordi kocsmában dührohamot kapott, s több holttestet is hagyott maga után, szóval tudta, hogy nem szabad alábecsülni.

– A srác nem volt ott – mondta Coulton, amikor odaért a nőhöz. – Valami raktárban tartják. – Levette a kalapját, egy zsebkendővel megtörölte az arcát. – A seriff felesége nem akarta, hogy a többiek közé zárják.

– Azért, mert fekete?

– Nem. Szerintem sok színes bőrű ül abban a dutyiban.

Alice várt.

– Le kell ülnöm a bíróval, hogy kiderítsem, mi folyik itt – folytatta Coulton. – A seriff összehozott ma estére egy találkozót. A törvény értelmében a kölyök nem számít tulajdonnak, de érzésem szerint gyakorlatilag úgy kezelik, mintha a raktáré lenne.

– Mit követett el?

– Megölt egy fehér férfit.

Alice felpillantott.

– Úgy bizony. Baleset történt a kikötőben, ahol a fiú dolgozott. Összetűzésbe keveredett az egyik felügyelővel, a férfi elesett, beütötte a fejét, és meghalt. Valószínűleg nem érte túl nagy veszteség a világot. A seriff azt mondta, tudja, hogy nem volt szándékos, ugyanakkor azt is hozzátette, hogy ez őt nem érdekli. Ami történt, megtörtént, és nem fordulhat elő újra. Az a helyzet, hogy már megtartották a tárgyalást, a fiút elítélték, és végrehajtották a büntetést.

– Végrehajtották?

Coulton széttárta a kezét.

– Hat nappal ezelőtt agyonlőtték, de hiába.

– Hogy érti azt, hogy hiába?

A férfi hátrapillantott, a börtön felé, a tekintete elsötétült.

– Nos, a srác él és virul. Felteszem, így értették. A seriff felesége szerint a fiúnak nem lehet ártani.

– Ő biztosan nem ezt állítja.

– Nem.

– Ezek szerint a jóravaló polgárok nyugalma érdekében zárták be egy raktárba?

– Nem, Miss Quicke. Azt akarják, hogy a jóravaló polgárok ne is tudjanak róla. Natchez lakóinak azt mondták, Charles Ovidot hat nappal ezelőtt agyonlőtték a börtönben, aztán el is temették.

Nem lehet neki ártani. Alice mélyen beszívta a levegőt. Mindig is irtózott a bugyuta kisvárosi babonáktól. Ezek az emberek csak ürügyet akartak találni rá, hogy agyba-főbe verjenek egy fekete kölyköt, aki történetesen megölt egy fehér embert. Az a baromság, hogy nem lehet a srácot megsebezni, tökéletesen megteszi.

– És ezek után mi a szándékuk vele? Úgy értem, ha mi nem bukkanunk fel azzal az ajánlattal, hogy megszabadítjuk őket a problémától, akkor mit tennének vele?

– Elásnák.

– De ha nem tudják megölni…

Coulton egyenesen a nő szemébe nézett.

Ekkor leesett neki. Élve temetnék el Ovidot. Alice pillantása elsiklott a férfi válla fölött.

– Ez a kibaszott város… – dünnyögte.

– Hát, ja.

Coulton hátranézett, mert azt hitte, Alice meglátott valamit, azután felpillantott a tiszta, kék égboltra.

Két férfi közeledett feléjük az utcán, a körvonalaik remegtek a hőségben. Gyalog jöttek, lovak nélkül, mind a ketten öltönyt viseltek, és a magasabbik egy puskát tartott a mellkasa előtt. Alice feltételezte, hogy a seriff és a helyettese.

– Mit akar kezdeni velük? – kérdezte halkan.

Coulton feltette a kalapját, és hátrafordult.

– Azt, amit maga, Miss Quicke, csak sajnos a munkaadóink nem örülnének neki – felelte. – Az apám mindig azt mondogatta, hogy az igazságszolgáltatás annyit ér, mint egy lyukas vödör. Készen áll?

Alice megdörzsölte az öklét.

Tizenhárom hónapja dolgozott együtt Frank Coultonnal, és mondhatni, megbízott benne, már amennyire meg tudott bízni bárkiben is. Alice feladott egy hirdetést a Timesban, a férfi így találta meg. Coulton felkapaszkodott a víztől megvetemedett lépcsőn a nő deptfordi bérlakásához, a hirdetést zsebre dugott kezében szorongatta, a lehelete gomolygott a hidegben. Halk, udvarias hangon érdeklődött Alice szakmai múltja felől. Odakint a sikátor nyirkos volt a sárgás ködtől. Coulton azt mondta, hallott bizonyos dolgokat, például, hogy Alice-t a Pinkertonok képezték ki Chicagóban, és puszta kézzel ájultra vert egy férfit a Kelet-indiai Társaság kikötőjében. Van ezeknek a híreknek igazságtartalma?

Az igazság szótól a nőnek felfordult a gyomra. Mit jelent ez tulajdonképpen?

Íme, az igazság: tizennégy éves korától zsebtolvajként élt túl Chicago utcáin, mert az anyját bezárták a bűnözők elmegyógyintézetébe. Alice csaknem húsz éve nem látta az asszonyt, rajta kívül pedig nem volt más rokona. Aztán tizennyolc évesen rossz zsebbe nyúlt bele, és kiderült, hogy a férfit, aki megragadta a csuklóját, Allan Pinkertonnak hívják. Pinkerton magánnyomozó volt, felbujtó és az unionisták kémje. Szimpatikusnak találta Alice-t, ezért nem adta át a rendőrségnek, hanem elhívta az irodájába, és Alice volt a legjobban meglepve, hogy vele tartott. Pinkerton kiképezte a lányt téglának. Nyolc éven keresztül ezt csinálta, és vagy kéttucatnyi börtöntöltelék tanúsága szerint jól végezte a munkáját. Elég volt meghallaniuk Alice nevét, kiköptek a földre, majd gyűlölettől izzó tekintettel törölgették a szájukat. Azonban miután Pinkerton fia átvette az iroda irányítását, Alice-t elbocsátották pusztán azért, mert nő volt, márpedig a nők törékenyek, tehát nem alkalmasak a nyomozói munkára. Amikor William Pinkerton kirúgta Alice-t, a nő ököllel belevágott az irodája falába.

– A kibaszott fal törékeny – közölte.

De ezek után csak a keleti part lóversenyein talált munkát, és miután azokat is végigjárta, jegyet váltott egy Londonba tartó hajóra, jobb ötlet híján. Kiderült, hogy abban a sötét városban annyi bűn és gyilkos tenyészik a ködös, gázlámpás sikátorokban, hogy még egy szőke, kalapácsöklű, chicagói nyomozónőnek is bőven jut tennivaló.

A seriff és a helyettese udvariasan odabiccentett nekik, amikor odaértek hozzájuk. A helyettes bántóan hamisan fütyörészett.

– Együtt is jöhettünk volna, Mr. Coulton – mondta a seriff, azután Alice felé fordult. – Maga pedig bizonyára Mrs…

– Miss Quicke – helyesbített Coulton, ezzel be is mutatva a társát. – Ne tévessze meg magukat a látszat, uraim! Miss Quicke azért van itt, hogy vigyázzon rám.

A seriff látszólag mulatságosnak találta a megjegyzést. A helyettes, aki a puskáját ölelgette, úgy vette szemügyre Alice-t, mintha egy furcsa lény lett volna, amit a folyó sodort ki a partra, de a tekintete nem volt megvető, sem ellenséges. Amikor észrevette, hogy a nő őt nézi, szégyenlősen elmosolyodott.

– A háború óta ritkán kapunk látogatókat a tengerentúlról – jegyezte meg a seriff. – Régebben sok külföldi fordult meg errefelé, főleg spanyolok és franciák. Sőt, egy darabig egy orosz grófnő is lakott a városban, nem igaz, Alwyn? Furcsa szokásai voltak.

A helyettes elvörösödött.

– Az apám mesélt róla, de én nem emlékszem rá. Én sem vagyok házas, Miss.

Alice inkább visszanyelte a válaszát. Helyette megkérdezte:

– Hol van a fiú?

– Ó, igen! Maguk Charlie Ovidért jöttek. – A seriffnek elkomorult az arca. – Jöjjenek csak! – Hirtelen megtorpant, megigazította a kalapját, és gondterhelten összevonta a szemöldökét. – Lehet, hogy helytelenül cselekszem, de mivel megtették ezt a hosszú utat, és hamarosan úgyis beszélni fognak Diamond bíróval, szerintem nem lesz baj belőle. Viszont, kérem, egy szót se arról, amit látni fognak! Ovid kényes téma errefelé. Ez a kölyök el van átkozva.

– Irtózat, mint azok a lények a Bibliában – dünnyögte a helyettes.

– Miféle lények? – kérdezte Alice.

Alwyn megint elvörösödött.

– A Sátán szolgálói. Azok a lények, amiket ő teremtett magának.

Alice megtorpant, és végigmérte.

– Azok nem a Bibliában vannak – közölte. – A Leviatánra és a Behemótra gondol?

– Pontosan.

– Azokat a szörnyeket Isten teremtette.

A helyettes elbizonytalanodott.

– Nos, én úgy gondolom, hogy…

– Rosszul gondolja.

A seriff egymás után kinyitotta a raktár ajtaján lévő reteszeket.

– Angliából jöttek, igaz? – dünnyögte. – Elég nagy utat tettek meg egy fekete fiú kedvéért.

– Úgy bizony – felelte Coulton.

A seriff az utolsó zárnál megállt, és hátrapillantott.

– Remélem, tudják, hogy a bíró nem fogja elengedni ezt a fiút, sem magukkal, sem mással.

– Remélem, téved – jegyezte meg Coulton.

– Amúgy nem akartam személyeskedni. – A seriff megeresztett egy mosolyt. – Mindig is szerettem volna megnézni Angliát. A feleségem folyton mondogatja, hogy ideje lenne szögre akasztanom a jelvényemet, és utazgatnunk. A szülei Cornwallból jöttek át ide. Persze lehet, én vagyok túl öreg már ahhoz, hogy járjam a világot, mint egy vándorcigány… de azért Anglia jó messze van.

A raktárban sötétség honolt, savanykás gyapot- és rozsdaszag terjengett odabent. Fojtogató volt a levegő. A bejárat mellett két régi lámpás lógott, a helyettes leakasztotta az egyiket a szögről, kinyitotta a kis üvegajtaját, meggyújtotta egy kovakővel a kanócot, majd becsukták maguk mögött az ajtót. A fény enyhén imbolygott a helyettes kezében. Alice megpillantotta a félhomályban a hatalmas gépek körvonalát, a gerendákon lógó kampókat és a hurkokba tekert láncokat. Keresztülmentek a raktáron, végül eljutottak egy kormos folyosóhoz, amelynek az egyik falán golyónyomokra emlékeztető lyukak voltak, beszűrődött rajtuk a napfény. A szemközti falon ajtók körvonalai látszódtak, a folyosó végén lévő vastag fémből készült, s lakatok lógtak rajta. A seriff ez előtt állt meg.

A helyettes letette a lámpást, és rácsapott a puskatussal az ajtóra.

– Állj fel, Ovid! – kiáltotta. – Látogatód van, kölyök. Szedd rendbe magad! – Szégyenlősen Alice felé fordult. – Szerintem a fiú félkegyelmű, de ne ijedjen meg tőle, kisasszony! Olyan, mint egy állat.

Alice hallgatott.

Az ajtó kitárult. Odabent sötét volt. Rettenetes szag áradt ki a folyosóra, a mosdatlanság és az ürülék keveréke.

– Jóságos ég! – dünnyögte Coulton. – Ő lenne az?

A seriff a szája elé emelt egy zsebkendőt, és komoran bólintott.

A helyettes maga elé tartotta a lámpást, és óvatosan belépett. Alice ki tudta venni a fiú körvonalát, ahogy az a hátsó falhoz húzódott. Magas volt, és sovány. A fény megcsillant a bokáján meg a csuklóján lévő bilincseken és láncokon. Amikor Alice is belépett a keskeny helyiségbe, megpillantotta a fiú rongyos nadrágját, vérfoltos ingét és rémülettől elkerekedett szemét. Az arca azonban sima volt, finom vonásokkal, nem látszottak rajta sem zúzódások, sem duzzanatok; a szempillája hosszú és sötét. Mivel Alice borzalmas sebesülésekre készült fel lelkiekben, az eléje táruló kép eléggé meglepte. A fiú az arca elé emelte a kezét, mint aki el akar hárítani egy ütést, vagy mintha bántotta volna a fény. A láncok halkan csilingeltek, ahogy levegőt vett.

– Még soha életemben nem láttam ehhez hasonlót – mondta a helyettes már-már ámulattal a hangjában; a szavait Alice-hez intézte. – El se hittük volna, ha nem a saját szemünkkel látjuk. Az a vér az ingén mind az övé, de egyetlen forradás sincs rajta. Ha leütjük egy bunkósbottal, feláll. Ha beledöfünk egy kést, a szemünk láttára begyógyul a seb. Én mondom, az ilyesmitől az ember eléggé hinni kezd az ördögben…

– Nem csodálom – felelte Alice, a szemét meresztgetve a félhomályban.

– Gyerünk, Alwyn! – nógatta a seriff. – Mutasd meg nekik!

A fiú riadtan összekuporodott.

– Mr. Coulton! – kiáltotta a kelleténél hangosabban Alice.

A férfi megfogta a helyettes karját.

– Erre semmi szükség, Alwyn – mondta. – Hiszünk magának. Ezért vagyunk itt.

Azzal benyúlt a zsebébe az utasításokat tartalmazó levélért, melyet a londoni megbízójuk írt. Ahogy a fénybe tartotta a borítékot, Alice szeme megakadt a rajta virító Cairndale-címeren. A pecsét véres ujjlenyomatra emlékeztette.

Charles Ovid is a borítékot bámulta. Nagyon finoman mozdult, olyan óvatosan, mint egy macska, a szeme ragyogott a sötétben.

Alice közelebb lépett a szerencsétlen kölyökhöz a hosszú, keskeny helyiségben. Felfordult a gyomra a serifftől meg a helyettesétől. Akármit is mondott Coulton, tudta, hogy a sebek nem gyógyulnak be csak úgy – sőt, van olyan, ami sohasem. Efelől neki is volt némi tapasztalata.

Levette a kesztyűjét. A bütykei vörösek és sebesek voltak. Szemügyre vette a bilincseket.

– Inkább kezdje azzal, hogy leszedi róla ezeket! – szólt hátra a válla fölött, majd a helyettesre szegezte a tekintetét. – Alwyn, jól mondom?

Senki sem mozdult. A seriff Coultonra nézett.

– Nem lesz semmi baj, ezt garantálom önnek – igyekezett megnyugtatni a férfi, miközben visszacsúsztatta a levelet a mellényzsebébe. – Csak a vizsgálat kedvéért kell levenni őket.

A helyettes letérdelt a fiú elé, lekattintotta a bokájáról meg a csuklójáról a bilincseket, azután a láncokkal a kezében gyorsan elhátrált tőle.

Alice odalépett Ovidhoz, megfogta a kezét. Puha és sértetlen volt, sőt furcsamód még bőrkeményedéseket sem érzett rajta. A fiú reszketett.

– Így jobb? – kérdezte halkan.

Ovid hallgatott.

– De, kisasszony! – förmedt rá Alice-re a seriff. – Ez nem járja, hogy egy hölgy hozzáérjen a fajtájához! Itt Natchezben semmiképp, az hétszentség. Kérem, lépjen hátrébb!

Alice rá sem hederített. Óvatosan megfogta Ovid állát, a fény felé fordította az arcát, és belenézett a szemébe. Annak ellenére, hogy a fiú rengeteget szenvedett, hogy remegett és összekuporodott, a tekintete higgadtságról, értelemről és bátorságról árulkodott. Annak a gyermeknek a mindenre elszánt nyugalma áradt belőle, aki csakis magára számíthat. Mások talán nem vették ezt észre, de Alice igen.

– Kisasszony! – szólt rá ismét a seriff.

– Charles Ovid – suttogta Alice. A hangja enyhén remegett a dühtől. – Szólíthatlak Charlie-nak? Engem Alice-nek hívnak, ő pedig a társam, Mr. Coulton. Azért küldtek ide bennünket, hogy segítsünk neked, és elvigyünk innen. Többé senki sem fog bántani.

A seriff odalépett Alice mögé, finoman benyúlt a hóna alá, és elhúzta a fiú közeléből.

– Ezt majd a bíróval megbeszélik, de addig is minden marad a régiben – szögezte le.

Alice Charlie Ovidot nézte.

A fiú semmiféle jelét nem adta annak, hogy megértette, amit hallott. Csak a seriff közelségétől rettent meg, lesütötte a szemét, és kitartóan reszketett a lámpafényben.

AZ ESTI ÓRÁKBAN Alice és Coulton a bíró dolgozószobájában ült. Az elegáns épület homokkőből épült, egy fákkal beültetett téren. Alice hosszú, kék ruhát viselt, a fűző szorította a bordáját, kínjában fészkelődött. Alig kapott levegőt, gyűlölte az egészet: hogy meg kellett mosnia és becsavarnia a haját, hogy ki kellett rúzsoznia a száját. A lenyugvó nap sugarai beszűrődtek az ablakon, és belegabalyodtak a függönyökbe. A bíró körbejárta a szobát, felcsavarta a falakra erősített gázlámpákat, azután visszaült az asztala mögé. Vacsora után sétált vissza az irodájába, ezért ingujjban volt. Először Alice-re, majd Coultonra nézett.

– Kellemes esténk van – jegyezte meg, és lesimította hosszú bajuszát.

A diófa asztal teljesen üresen állt ott, s vörösen izzott a lenyugvó nap fényében. A bíró nagydarab férfi volt, a nyaka ernyedt redőkbe gyűrődött, és amikor ráfektette hatalmas kezét az asztallapra, Alice megbámulta annak alabástrom fehérségét.

– Nem tudom, mit mondott önnek a seriff, bíró úr – kezdte udvariasan Coulton. – Az edinburghi Cairndale Intézet megbízásából vagyunk itt, Charles Ovid ügyében.

Coulton elővett néhány dokumentumot és hivatalos levelet a szék mellett heverő táskájából, s odaadta őket a bírónak, aki mindegyiket gondosan átnézte.

– Ezek szerint egy klinikáról van szó, igaz?

– Igen, uram.

A bíró bólintott.

– Bill azt mondta, vissza akarják vinni magukkal a fiút Angliába.

– Így igaz.

– Tudja, egyvalamit nem értek. Honnan a pokolból szerzett tudomást ez a maguk intézete a fiú létezéséről? Mikor is indultak el Edinburghból, úgy négy-hat héttel ezelőtt? Ovid akkor még az égadta világon senkit sem ölt meg. És nem hiszem, hogy a neve szerepelne bármilyen nyilvántartásban. Annak a fiúnak annyi nyoma sincs, mint egy kísértetnek, Mr. Coulton.

A férfi bólintott.

– Ebben igaza van, bíró úr.

– Tehát?

Coulton vetett egy futó pillantást Alice-re.

– A Cairndale mindent elkövet azért, hogy feltárja a lehetséges eseteket, akár a felmenőkön keresztül. – Coulton széttárta a kezét. – Nem áll szándékomban úgy tenni, mintha teljesen átlátnám a módszereiket, uram. Az intézet már évek óta keresi Charlie családját, azóta, mióta a fiú egyik nagybátyja felkeltette az érdeklődésüket.

A bíró kopogni kezdett az ujjával a papírokon, közben kibámult az ablakon.

– Maga is tudja, hogy azt a fiút már kétszer megöltük – dünnyögte halkan. – Szerintem Bill fél tőle.

– Háromszor – helyesbített Alice.

Coulton keresztbe tette a lábát, lesimította a nadrágját, majd a kalapját forgatta a kezében.

– Ovid egy orvosi eset, bíró úr. Semmi több. Ha szabad megjegyeznem, ön tanult ember, így hát tudja, hogy az egyszerű népek könnyen megijednek attól, amit nem értenek.

A bíró oldalra biccentette a fejét.

– Nem csak az egyszerű népség. Az igazat megvallva én is félek tőle. – Odakint lassan besötétedett, a gázlámpák fénye megvilágította a bíró kemény vonásait, a fáradtság ráncait a szeme körül. – És hogyan egyeztessem ezt össze a törvénnyel? Charles Ovid megölt egy embert.

– Igen, ez így van.

– Egy fehér embert – szólt közbe Alice. – Valójában ezzel van baja, igaz?

– Igen, asszonyom, egy fehér embert. Én is ismertem Hank Jessupot. Lehet, hogy nem volt valami finom úriember, de becsületes és egyenes. Minden vasárnap találkoztam vele a templomban. A város pedig felbolydult, a lakók dühös leveleket irkálnak nekem, hogy mégis merre tart ez az ország. Szerintem a lakosság fele szívesen részt venne egy régimódi lincselésben.

– És a másik felével mi a helyzet? – sziszegte dühösen Alice.

– Charlie Ovidot a múlt héten kivégezték a börtönben – szúrta közbe gyorsan Coulton. – Mindenki úgy tudja, hogy meghalt.

– Van néhány kivétel, például Bill és Alwyn. A kis Jimmy Mac is a börtönben ült aznap éjjel. És bármibe le merem fogadni, Bill felesége is tudja, hogy Ovid életben van.

– Azokról a fickókról se feledkezzen meg, akiket a hét folyamán beengedtek a fiúhoz, hogy megverhessék! – tette hozzá Alice keserűen.

A bíró itt megakadt egy kicsit. A nőre szegezte a tekintetét.

– Ha megengedi, bíró úr – vette át a szót gyorsan Coulton. – Véleményem szerint jelenleg az a fő gondja, hogy van egy két lábon járó hullája, amitől nem tud megszabadulni. Az a fiú meghalt. Leállt a légzése. Az nem számít, hogy újra életre kelt. A büntetést végrehajtották, igazságot szolgáltattak. Nem állítom, hogy az eset nem furcsa, de a törvény szempontjából nincs probléma, bíró úr. Tudom, hogy néhányan nem értenének velem egyet, mert a kölyök él és virul, viszont így talán éppen a legjobbkor érkeztünk. Az általunk képviselt klinika Skóciában van, és biztosíthatom önt afelől, hogy ha átadja nekünk a fiút, sohasem tér vissza Natchezbe. Az állapotára egyelőre nincs elfogadható magyarázat, de a megfigyelések alapján annyit már biztosan tudunk, hogy halálos kimenetelű. A fiúnak legfeljebb néhány éve van hátra.

– Néhány év?

– Igen, uram.

– Akkor miért ne ítélném inkább, mondjuk, tíz év kényszermunkára?

– Nem lehet, hogy a választópolgárok ezt túlságosan enyhe büntetésnek vélnék?

Alice a bírót figyelte, amíg az emésztette a hallottakat. Rengeteg olyan férfival találkozott az élete során, akik magabiztosan hirdették az igazukat, emellett szerették a csinos kis jószágokat, akik csodálják őket. Az viszont már kevéssé volt kedvükre, ha egy nő kinyitotta a száját. Megfordult a fejében, hogy neki is így kellene viselkednie: áhítattal nézni a bíróra, jóleső hangokat hallatnia, a szempilláját rebegtetve gügyögnie. De ezt nem fogja megtenni.

A bíró szemügyre vette őket összekulcsolt, vaskos ujjai fölött a félhomályban, azután felsóhajtott, és megint kinézett az ablakon.

– A feleségem isteni almás pitét süt – mondta végül. – Három egymást követő évben elnyerte a kék szalagot a Konföderációs Lányok Piknikjén. Engem pedig most egy szelet kihűlt almás pite vár a konyhában egy tányéron. Igazán sajnálom, hogy feleslegesen tették meg ezt a hosszú utat.

Coulton megköszörülte a torkát, és felállt. Alice követte a példáját, a szoknya suhogott a bokája körül. Társa a kalapját forgatta a kezében.

– Hajlandó lenne legalább fontolóra venni a dolgot, uram? Szívesen visszajövünk holnap…

– Nézze, Mr. Coulton. Pusztán udvariasságból egyeztem bele ebbe a találkozóba is.

– De bíró úr…

A férfi felemelte a kezét.

– Az a fiú csak deszkakoporsóban távozhat a cellából – közölte halkan. – Az sem érdekel, ha még mozog benne.

– SZEMÉTLÁDA – sziszegte Alice, miközben lesétáltak a bíróság lépcsőjén.

Rángatni kezdte a fűzőjét, azután rendkívül illetlen módon benyúlt a szoknyája alá, és kikapcsolt néhány csatot, hogy kapjon levegőt. Már besötétedett, a hőség visszavonult az utcákról, a kabócák hangosan ciripeltek.

– Ezért vettem fel ezt a ruhát?

– Tényleg nagyon csinos. Remélem, nem futunk össze a seriffhelyettessel. A térdéig fog lógni a nyelve, ha meglátja magát így felcicomázva.

Alice inkább visszanyelte a csípős választ. Még ahhoz is túl dühös volt, hogy felháborodjon.

– Egyébként igazat mondott? Annak a szerencsétlen kölyöknek tényleg csak pár éve van hátra?

A férfi felsóhajtott.

– Charlie Ovid túl fog élni mindannyiunkat.

– Ezek mind meg vannak győződve róla, hogy a fiú olyan, mint valami kibaszott Krisztus. És ez csak ront a helyzetén. Miért olyan rohadtul biztosak benne, hogy sebezhetetlen?

– Ó, persze hogy meg lehet sebezni. Csak épp minden sebe begyógyul.

Volt valami a férfi hangjában, ami elgondolkodtatta Alice-t.

– Maga elhiszi ezt?

Coulton megvonta a vállát.

– Egyetlen sebhelyet sem láttam rajta. Maga talán igen?

– Azt nem tudjuk, mi van az inge alatt. Vagy talán tropára ment a lába. Milyen alaposan nézte meg?

A férfi ismét sóhajtott egyet.

– Ahhoz épp eléggé, hogy megállapítsam: a világ borzasztó rossz irányba halad – felelte lágy hangon. – Na figyeljen! Most öltözzön át, és küldje le a csomagjait a kikötőbe! Fizesse ki a számlánkat! Egy óra múlva találkozunk a szállodánál. Úgy vélem, nincs több keresnivalónk ebben a pompás kis városban.

Alice megtorpant. Lecövekelt a füvön, az üres téren, valami háborúban elesett konföderációs tábornok szobra előtt. Kisvártatva Coulton is megállt, hátrafordult, és lassan visszasétált a nőhöz.

– Én nem megyek el innen a fiú nélkül – közölte Alice.

Elhaladt mellettük egy kocsi, a lámpása imbolygott. Miután elment, Coulton odahajolt a nőhöz.

– Én sem, Miss Quicke – jelentette ki elszántan.

Kilenckor találkoztak a szálloda előcsarnokában, legyalogoltak a folyóhoz a Silver Streeten, és a félreeső sikátorokon keresztül megközelítették a régi raktárt. Az épület sötéten, rozsdásan meredt az ég felé a délvidéki holdfényben. Egy darabig az árnyékok közt várakoztak, azután némán átkeltek az úton. Coulton nagykabátja zsebét lehúzta valami, és csörömpölt. Alice az utcát kémlelte, de senkit sem látott.

Coulton letérdelt a vastag ajtó elé, és egy perc alatt feltörte a zárakat. Felállt, ránézett a nőre, azután kinyitotta az ajtót, s belépett a sötétségbe. Alice követte. Nem vittek magukkal lámpást, magabiztosan végigmentek az aznap már bejárt útvonalon. Ovid cellájánál Coulton megint elővette a tolvajkulcskészletét, gyakorlott mozdulatokkal kinyitotta a lakatokat.

Olyan sötét volt odabent, hogy Alice egy darabig semmit sem látott, és azon töprengett, a fiú vajon látja-e őket. Nyilván épp rájuk meredt. Coulton megköszörülte a torkát, és azt suttogta:

– Charlie, itt vagy?

Egy darabig nem jött válasz. Alice-nek az is megfordult a fejében, hogy a fiút elvitték onnan.

De aztán Charlie felsóhajtott a sötétben, megcsörrentek a láncai, és kilépett a sápadt holdfényre. Nem úgy festett, mint akit meglep a felbukkanásuk.

– Leveszem rólad a bilincseket – dünnyögte Coulton.

Alice óvatosan a fiúra nézett. A szeme már hozzászokott a sötétséghez, belépett a cellába, és lassan, halkan beszélni kezdett Charlie-hoz.

– Visszajöttünk érted. Elviszünk innen. Velünk jössz?

Azonban Ovid csak némán ácsorgott ott, és őket bámulta a sötétben. Volt valami abban a higgadt, éber tekintetben, ami nyugtalanította Alice-t.

– A papírok… – suttogta végül. A hangja olyan halkan és rekedtesen szólt, mint aki nagyon rég beszélt utoljára. – Hol vannak a papírok?

Coulton értetlenül pislogott.

– Miféle papírok? Ez meg miről beszél?

Alice hirtelen észbe kapott.

– Az a levél a Cairndale-től. Tudja, amit megmutatott a seriffnek. Hol van?

A férfi előhalászta a borítékot a mellényzsebéből, kivette belőle a levelet.

– Ezek nem fognak neked sokat mondani, kölyök. Mindenféle utasítás, kiadatási iratok, jogi dolgok…

Azonban Ovid ügyet sem vetett a levélre. Csak a borítékot vette el, ujjait finoman végigfuttatta a címeren: a két, egymást keresztező kalapácson, háttérben a nappal.

– Ez micsoda? – kérdezte halkan.

– Erre most nincs időnk – morogta Coulton.

– A Cairndale Intézet címere – magyarázta Alice. – A megbízóink, nekik dolgozunk. – Ekkor szöget ütött a fejébe valami. – Láttad már ezt a jelet korábban? Ismerős neked, jelent ez neked valamit?

Ovid megnyalta az ajkát. Úgy tűnt, mintha mondani akarna valamit, de aztán csak felemelte a fejét, és a sötétséget fürkészte.

– Jön – suttogta.

Alice megdermedt.

Kisvártatva ő is meghallotta a csoszogó, csizmás lépteket, amelyek egyre csak közeledtek. Hangtalanul odalépett az ajtóhoz, óvatosan becsukta, és szorosan hozzásimult a falhoz. Coulton elhelyezkedett mellette. Az egyik láncot rátekerte az öklére. Ekkor füttyszó hangzott fel, amiből Alice rájött: Alwyn közeledik, a seriffhelyettes.

Coulton végigtapogatta a zsebeit.

– Elhozta a pisztolyát? – kérdezte a nőtől.

Alice szándékosan fegyver nélkül jött, mert úgy vélte, ha elsütik, a dörrenés leleplezi őket, túl nagy figyelmet keltene. Egyébként is, a puszta ökle épp elég volt.

Hirtelen odalépett eléjük Charlie, és turkálni kezdett Coulton zsebeiben. A férfi annyira ledöbbent, hogy nem tiltakozott, amikor a fiú elővette a kulcskészletet, és kiválasztotta a legélesebb darabot. Lekuporodott a pad szélére, feltűrte az inge ujját, megmarkolta az álkulcsot, mint egy villát, egy határozott mozdulattal beledöfte az alkarjába, s mély sebet ejtett rajta egészen a csuklójáig. Közben egyetlen hangot sem adott ki magából.

– Jézusom! – nyögte halkan Alice.

A fiú vére feketén csillant a sötétben, és a nő látta, hogy Charlie arca eltorzul a fájdalomtól, összeszorítja a fogát, és az orrlyukában bugyborékol a takony, miközben sziszegve beszívja a levegőt. Azután az álkulcs csörömpölve leesett a földre. Charlie belenyomta az ujját a sebbe, és kihúzott belőle egy keskeny, hosszúkás, tizenöt centis fémdarabot.

Egy pengét.

Alice döbbenten nézte, ahogy a seb magától összeforrt, milliméterről milliméterre, végül csak a vér látszott a fiú karján, az ingén és a padlón.

Mintha egy álomban történt volna. Charlie felállt, megmarkolta a pengét, odalépett az ajtó elé, és várt. Nem szólalt meg, az egész teste remegett.

Narancssárga fény szűrődött be az ajtó alatt, egymás után kinyíltak a lakatok, és a helyettes vidáman felkiáltott:

– Helló, fiacskám! Úgy tűnik, egyelőre nem mégy sehová.

Amikor az ajtó kitárult, eltakarta Alice elől Charlie-t és Alwynt, aki becsoszogott a cellába. A nő csak a lámpás fényét látta, azután hallotta a helyettes meglepett mordulását, majd valami csörömpölve leesett a földre, a lámpás is széttört a padlón, és minden sötétbe borult.

Alice harcra készen maga elé emelte az öklét, beugrott az ajtónyílásba, de a helyettes már halott volt. A penge mélyen belefúródott a nyakába. Ovid a holttestet bámulta.

– A rohadt életbe! – morogta a nő. – Mi volt ez?

– Mutasd magad, fiam! – mondta higgadtan Coulton.

Elkapta Charlie csuklóját, és forgatni kezdte a karját, ám a fiú elhúzódott tőle.

A kölyök letérdelt a hulla mellé. Cuppanó hang hallatszott, ahogy kihúzta a kést, majd beletörölte a nadrágjába, és elrakta az inge alá.

– Miért jöttek vissza értem? – suttogta a fiú. Továbbra is higgadtnak látszott, de a hangja remegett.

Alice még mindig nem tért egészen magához, hirtelen nem is tudta, mit feleljen.

– Mert az a dolgunk – válaszolta végül. – És mert senki más nem tette volna meg.

– Maguknak se kellett volna.

– Miért?

– Én nem tettem volna.

– Erre most nincs időnk – vágott a szavukba Coulton. – A folyami hajó tizenöt perc múlva kifut. Indulnunk kell.

Alice hosszan a fiú szemébe nézett.

– Talán egy napon te is meg fogod tenni. Talán lesz majd valaki, akiért visszamész.

Coulton levette a nagykabátját és a kalapját, mind a kettőt odaadta Charlie-nak. A fiú röhejesen nézett ki bennük, mert sokkal magasabb volt Coultonnál, de ezzel nem tudtak mit kezdeni. Alice lehúzta a helyettesről a csizmát, és a kölyök azt is felvette. Az árnyékban kellett osonniuk, imádkozva, hogy ne találkozzanak senkivel. Alice úgy sejtette, talán tíz percük lehet, míg a helyettes hiánya feltűnik valakinek, és a keresésére indul. Odalépett Charlie-hoz, rántott egyet a kabát ujján, azután gyorsan begombolta a vérfoltos ing fölött, felhajtotta a gallért is, végül elégedetten felmordult.

– Rendben van, indulás!

Coulton vezetésével sietősen átvágtak a raktárépületen, kiléptek a holdfényes utcára, az ezüstös fal mellett haladtak, egyenesen a folyó felé. Alice mélyeket szippantott a levegőből, ami a benti bűz után rendkívül tisztának tűnt. Igyekezett megfeledkezni arról, amit látott – a fiú alkarjáról és a belé rejtett pengéről –, de hiába.

Amikor leértek a folyópartra, a nő megpillantotta a hatalmas, lapátkerekes gőzhajót, amint kivilágítva lebegett. A víz felszíne visszatükrözte a fényeket, odalent a férfiak hangtalanul mozgatták a rakományt és a köteleket. Végigmentek a hosszú rámpán a jegypénztárhoz. Coulton halkan váltott pár szót a bódéban ülő férfival, és perceken belül már a hajópallón baktattak a gőzös felé. Charlie ráhúzta a kalapot a homlokára, a kabátja gallérját jól felhajtotta, a kezét pedig zsebre dugta, de ahogy Alice elnézte, így is nyilvánvaló volt, hogy egy fekete kölyök túlméretezett csizmában és túl kurta kabátban. Azonban bármit is intézett Coulton, bejött: nem állította meg őket senki. Miután felléptek a hajó fedélzetére, a kalauz végigkísérte őket a folyosón a kabinjaikhoz, azután a munkások kiáltozni kezdtek odalent, eloldották a köteleket, és a gőzös lassan, méltóságteljesen kiúszott a sötét Mississippi sodrásába.

ALICE ÉS COULTON a hajón vacsorázott. Csak ők ketten voltak az étkezőben.

Charlie-t Coulton kabinjában hagyták, a fiú úgy tett, mintha aludna. Nem kötözték meg, mivel arra jutottak, meg kell bízniuk benne ahhoz, hogy ő is megbízzon bennük. A szalonban halványan világítottak a gázlámpák, a gőzhajó kereke tompán dübörgött a sötétben. A fekete bőrű pincér a bárpult rézrúdjára támaszkodott, Alice-t és Coultont figyelte a tükörből. Coulton apró falatokat vágott a steakből, hozzá krumplit és szószt tömött a szájába. Alice-nek alig volt étvágya.

– Maga tudta? – kérdezte a férfitól. – Tudta, hogy Charlie mire képes?

Coulton felpillantott.

– Nem – felelte halkan.

Alice megcsóválta a fejét.

– A helyettes próbálta elmondani nekünk.

– Ezek az árvák nem szokványos gyerekek, de ettől még nem szörnyetegek.

A nő picit elmerengett.

– Nem gondolja, hogy éppen ettől válnak szörnyetegekké?

– Nem – felelte határozottan a férfi.

Alice az ölébe ejtette a kezét, és a tányérjára meredt. A férfinak igaza volt. Mindegyik árvában volt valami furcsa, valami megmagyarázhatatlan, amiről sem a nő, sem Coulton nem beszéltek. Kísértették őket a régi életükből származó mendemondák.

– Bármikor elszökhetett volna – bökte ki végül Alice. Lassan, megfontoltan ejtette ki a szavakat. – Az a kés végig ott volt benne. Miért nem próbált korábban elmenekülni? – A férfira emelte a pillantását. Eszébe jutott, a társa mennyire kevéssé volt meglepve a zárkában, és hirtelen annyira ostobának érezte magát; mint akit átvertek. – Pontosan mi is a Cairndale Intézet, Mr. Coulton? És most ne jöjjön nekem ezeknek a gyerekeknek a sanyarú sorsával! Kinek dolgozom én?

– Mi vagyunk a jófiúk – felelte a férfi halkan.

– Hát persze.

– Tényleg ez a helyzet.

– Mindenki azt gondolja magáról, hogy ő áll a jó oldalon.

A férfi arca komoly maradt. Lesimította gyér haját a fején, közben a homlokát ráncolta.

– Még mielőtt útnak indultunk, megmondtam Mrs. Harrogate-nek, hogy több információt kellene megosztanunk magával. Ő azonban nem volt meggyőződve arról, hogy ön kellőképp… elkötelezett. De úgy vélem, már megérett rá az idő. Szóval, gondolja át a kérdéseit, és majd felteheti őket közvetlenül neki, amint visszaért Londonba.

– Találkozni akar velem?

– Úgy bizony.

Alice ezen eléggé meghökkent; eddig csak egyetlenegyszer találkozott a megbízójával. Mindenesetre örült a fejleménynek. Kezébe vette a kést és a villát.

– Nem értem, maga hogy bírja ezt az egészet – váltott hirtelen témát. – Ezeket az embereket. Mint például az a bíró. Én kihajítottam volna a nyamvadt ablakon.

– És mi hasznunk származott volna belőle?

– Nekem nagyon jólesett volna.

– Ismerem némiképp ezt a világot, Miss Quicke. Nem az számít, hogy kinek van igaza. Az udvariasság a legfontosabb.

Alice maga előtt látta Charlie-t, ahogy véres rongyaiban remegett a raktárban.

– Udvariasság – dünnyögte halkan.

– Úgy bizony. – Coulton elvigyorodott. – Tudom, hogy ez okoz magának némi nehézséget.

– Én is tudok udvarias lenni.

– Hát persze.

– Komolyan beszélek.

Coulton lenyelte a falatot, leöblítette egy korty borral, azután megtörölte a száját, és a nő szemébe nézett.

– Maga olyan, mint egy hólyag a pék vörösre sült hátsó felén, Alice Quicke. És ezt nem sértésnek szántam. – A férfi benyúlt a kabátja zsebébe, elővett egy kis méretű, összehajtott papírlapot. – Ezt ma délután hozta be egy küldönc a szállodába – magyarázta rágás közben. – Új feladat. Marlowe-nak hívják. El kell utaznia az Illinois állambeli Remingtonba, Miss Quicke, és meg kell keresnie a Beecher & Fox Cirkuszt.

– Remingtonba?

– Úgy bizony.

– Valahol arrafelé van az elmegyógyintézet, ahol az anyámat tartják.

Coulton a nő arcát fürkészte.

– És ez problémát jelent magának?

Alice habozott, végül megrázta a fejét.

– Nem gond. Csak épp Remington a világ végén van. A rosszabbik végén. – Egy darabig hallgatott, azután szöget ütött a fejébe valami: – Nekem kell odamennem? Maga nem jön velem?

– Én visszakísérem Charles Ovidot Londonba. – Coulton elővett egy vastag borítékot a zsebéből. – Ebben van egy jegy a St. Louisba tartó folyami hajóra, ami hajnalban indul. Ne aggódjon, Natchezben nem köt ki. Onnan vonattal utazik tovább Remingtonba. Ezenkívül van benne néhány ajánlólevél, amelyeket bátorkodtam én magam megírni, egyéb szükséges dokumentumok, illetve ott van Mrs. Harrogate londoni címe is. Táviratozzon neki, ha felmerül bármi probléma! Tartalmazza még a költségei fedezetét, illetve két másodosztályú jegyet a gőzhajóra, ami tizennyolc nap múlva indul New Yorkból. – Coulton bekapott egy falat húst. – Ott áll benne a történet is, miszerint Marlowe-t csecsemőkorában elrabolta a dajkája, utána kicsempészték Angliából, most pedig a családja felfogadta magát, hogy kutassa fel, és így tovább.

Alice átfutotta a papírokat.

– Marlowe-nak van egy ismertetőjegye?

– Úgy bizony.

– Ez szokatlan.

A férfi bólintott.

– Mennyi igaz ebből az egészből?

– Pont, amennyi kell.

– De ő is csak egy árva?

– Úgy bizony.

– Remélem, ő semmit sem fog előhúzni a kibaszott karjából.

Coulton elmosolyodott.

Alice is bekapott egy falatot, és megrágta.

– Mondja, ezt miért egyedül kell intéznem?

A férfi ránézett. Alice-t meglepte az arckifejezése.

– Rajtunk kívül is vannak még… érdeklődők – felelte kelletlenül. – Mielőtt elindultunk Liverpoolból, a fülembe jutott, hogy egy férfi kérdéseket tett fel Mississippiről meg az ország pénzneméről. Őt is érdeklik azok a gyerekek, akiket összegyűjtünk, főleg Charles Ovid. Kissé tartottam attól, hogy összefutunk vele Natchezben, és a hazafelé vezető úton sem árt nyitva tartanom a szemem.

Alice a társa arcát fürkészte.

– Egy nyomozóról van szó?

– Nem. Korábban kapcsolatban állt az intézettel. Jacob Marbernek hívják.

– Jacob Marber…

– Úgy bizony.

Abban, ahogy Coulton beszélt, volt valami, ami töprengésre késztette Alice-t. Közben az evőeszközeit igazgatta.

– Maga ismerte őt – mondta végül.

– Csak hallottam róla ezt-azt. Szerzett magának egyfajta hírnevet. – Coulton piszkálni kezdte a körmét. – Jacob Marber veszélyes ember, Miss Quicke. Ha valóban Charlie Ovidra vadászik, akkor a fiút minél előbb el kell juttatni Londonba. Maga valószínűleg biztonságban lesz a Marlowe fiú mellett Illinois-ban. – Fura arcot vágott, mintha azon töprengett volna, hogy mennyit áruljon el a nőnek. – Marber az intézetet hibáztatta egy bizonyos eset miatt. Nem tudom pontosan, mi történt, azt hiszem, meghalt valaki. De ez most nem lényeges. Mindenesetre azóta nem hallottunk felőle, nyoma veszett. Egyesek szerint már nincs is életben. Én másképp gondolom. És Marber jó volt a szakmájában. Az egyik legjobb.

– És mit is csinált?

Coulton egyenesen a nő szemébe nézett.

– Azt, amit mi, csak az ő módszerei véresebbek voltak.

Alice kicsit emésztgette a hallottakat.

– És miről ismerem fel, ha találkoznék vele?

– Rá fog jönni. Ő lesz az a férfi, aki a frászt hozza magára.

– Nem szoktam megijedni.

Coulton felsóhajtott.

– De igen, csak még nem tud róla.

Alice az ölébe ejtette a kezét, és hirtelen megborzongott. A gázlámpák remegő fényében szemügyre vette a tükörképüket a hajó íves ablakában, a széles, sötét folyót, a pincért, aki hátratett kézzel állt mögöttük, és a kényelmes, zöld színű fotelek között haldokló pálmákat.

– Ez a maga Mr. Marbere pofára fog esni, ha eljön Remingtonba – jegyezte meg végül.

Coulton fásultan elmosolyodott a bátor kijelentés hallatán, majd ez a mosoly is elillant, miközben félretolta a tányérját, felállt, és beletörölte zsíros kezét a szalvétába.

– Remélem, ha ez bekövetkezik, magát már nem találja ott – mondta halkan. – Az ön érdekében.

3
A KÖLYÖK A VILÁG VÉGÉN

BRYNT TIZENHÁROM HÓNAPPAL ezelőtt látta utoljára az Álmot. De most újra visszatért, és rosszabb volt, mint valaha. Bryntet annyira megrémítette, hogy éjszakánként nem akart elaludni. Főzött magának egy erős kávét, így várta a reggelt a sötét kocsiban ücsörögve, közben Marlowe arcát nézte, aki a priccsen szuszogott. Azt mondogatta magának, hogy nincs semmi baj, minden rendben lesz, biztonságban vannak.

De végül minden éjjel elnehezült a szemhéja, lebiccent a feje, és megérkezett az Álom.

Mindig ugyanúgy kezdődött. Brynt a gyerekkori szobájában találta magát, a szekrényben bujkált. A molyirtó szaga csípte az orrát, a feje fölött halkan zörögtek a felakasztott ruhák. Újból kicsi lány lett, holott valójában sohasem volt picike. San Franciscóban lakott, a nagybátyja panziójában. Éjszaka volt, és amikor az ujjával résnyire kinyitotta a szekrény ajtaját, látta a beszűrődő holdfényt. Az Álomban egyszerre volt gyerek és önmaga, az idős Brynt, elgyötört és fáradt, és a kis Marlowe ott kuporgott mellette, halkan sírt a félelemtől. Brynt lassan kimászott a szekrényből, megfogta a fiú kezét, és a szája elé emelte az ujját, hogy csendre intse.

Volt ott valami rajtuk kívül, a panzióban.

Kimentek a folyosóra. Keskeny, meredek lépcsők, ezüst holdfény a lépcsőfordulókon. Az összes szoba ajtaja nyitva állt, mögöttük sötétség honolt. Brynt és Marlowe nagyon lassan elindult lefelé a nyikorgó lépcsőn, közben Brynt minden erejével arra összpontosított, hogy megkülönböztesse a ház zajait a többi zajtól, attól a lénytől, bármi legyen is az.

Ekkor hirtelen meghallotta a lépteket a fejük fölött. A második emeleten felbukkant valami sötét árny. Lassan lépkedett, és árnyékfoltok imbolyogtak körülötte. Brynt futásnak eredt, kettesével vette a lépcsőfokokat, s maga után húzta a fiút. De a sötétség hihetetlenül gyorsan közeledett, kinyújtotta hosszú-hosszú karját, a végén azokkal a sápadt, görbe, furcsán megnyúló ujjakkal, és mintha ez a kéz beszippantotta volna az összes fényt. Marlowe üvölteni kezdett. A sötétségnek nem volt arca, és ott, ahol a szájának kellett volna lennie, nem volt más, csak egy…

Brynt felült. A pokróc rácsavarodott a testére, arcát hideg verejték borította. A magas, keskeny ablak mögött ragyogtak a csillagok. Elsimította a haját az arcából.

Marlowe.

A gyerek nem volt az ágyában. Brynt rémülten leugrott a priccsről, a cirkuszkocsi nyikorgott-remegett a súlya alatt, és gyorsan elhúzta a rongyos függönyt. Marlowe a keskeny asztalnál ült, vajas kekszet rágcsált, és egy nyitott könyv hevert előtte, egy képes album, Doré metszeteivel: illusztrációk a Pokolhoz Dante Isteni színjátékából. Hátborzongató, torz lelkek, amint kínok közt tekergőznek. Marlowe kapta ajándékba a tiszteletestől; ez volt az egyetlen könyv a kocsiban a Biblián kívül. Brynt szíve, miután az imént kihagyott pár ütemet, lassan újra dobogni kezdett.

– Jól vagy, kicsikém? – préselte ki magából az asszony a kérdést. – Mit csinálsz?

– Olvasok.

Brynt leült a fiú mellé.

– Nem tudtál aludni?

– Megint beszéltél álmodban. Most is azt álmodtad?

Brynt bólintott.

– És én is benne voltam?

Újabb bólintás.

A fiú haját és hálóingét ezüstösre festette a holdfény. Sötét szemét a nőre szegezte, a tekintete komoly volt. Sápadt arcával beillett volna a halottak seregletébe.

– És ezúttal segítettem neked?

– Igen, kicsikém – hazudta Brynt. – Mindig megmentesz.

– Helyes – felelte határozottan Marlowe, azzal odabújt az asszonyhoz.

Brynt megsimogatta a haját. Azon a héten látta utoljára az Álmot, amikor a tiszteletes meghalt, abban a nyirkos és penészes spitalfieldsi szobában. Már több mint egy évvel ezelőtt történt. A férfi még két évig húzta azután, hogy Marlowe anyja eltűnt a ködben. Brynt egyszerre igyekezett gondoskodni a kisfiúról és a haldokló öregről, közben hol átkozta Elizát dühében, hol aggodalom mardosta miatta. Reménykedett, hogy a lány egyszer csak visszatér – mindhiába. Marlowe sohasem beszélt arról az éjszakáról, az anyját is ritkán hozta szóba, legfeljebb lefekvéskor, álmosan. Brynt persze tudta, hogy Eliza Mackenzie Grey nem a fiú vér szerinti anyja, de az a szegény lány megmentette a magára hagyott csöppséget, minden nehézség ellenére gondoskodott róla, és úgy szerette, mintha a sajátja lett volna. Brynt szerint ebben benne volt minden, amit az anyaság jelenthet.

De az Álom most visszatért. Miközben Brynt Marlowe mellett ült, bizseregni kezdtek az ujjai, mintha figyelmeztetni akarták volna valamire, vagy mint amikor megváltozott az időjárás. Brynt tudta, hogy valami közeledik, valami rossz, amire nem álltak készen.

MARLOWE MÁS VOLT, mint a többi gyerek.

Brynt tisztában volt ezzel, már hogyne lett volna. Azt a ragyogást nem is lehetett figyelmen kívül hagyni. A fiú bőre néha hátborzongató, kék fénnyel világítani kezdett, megváltozott a tekintete, és ez nem egy ügyes mutatvány volt, távolról sem. Persze Mr. Beecher és Mr. Fox nem tudta, mi ez valójában – de hát az előadóművészek fenntarthatták maguknak a jogot, hogy titkaik és saját trükkjeik legyenek. Valószínűleg azt feltételezték, hogy a kölyök be van kenve foszforeszkáló festékkel, talán irídiummal. A spiritiszták is azt használták az angol szalonokban a nevetséges ektoplazmáik megjelenítésére a szeánszok során. Azt figyelmen kívül hagyták, hogy ez a ragyogás sokkal különösebb, egyszersmind szebb annál. Mintha keresztülvilágított volna a fiún, látni engedte a ragyogó ereket, csontokat, a tüdőt… mindent.

Marlowe egyszer bevallotta, hogy fél a képességétől. Brynt éppen az arcát festette ki az esti előadásra.

– Mi lesz akkor, ha nem tudom abbahagyni, Brynt?

Ez volt a fiú másik furcsa tulajdonsága. Brynt egyetlen nyolcévest sem ismert, aki annyira tudott volna aggódni, mint Marlowe.

– Mit nem tudsz abbahagyni, kicsikém?

– Azt, ami történik velem. A ragyogást. Mi lesz akkor, ha egy napon erősebb lesz?

– Akkor majd te fogsz világítani nekünk a sötétben.

Marlowe komoly arccal nézett a nőre a tükörből.

– Az aggódást hagyd csak rám, Marlowe! – kérte Brynt. – Majd én aggódok mindkettőnk helyett. Megegyeztünk?

– Anya mindig azt mondogatta, hogy van választásom, rajtam múlik, mit teszek.

– Így igaz.

– De nem mindig, ugye? Mármint, van úgy, hogy nincs választásunk.

Bryntnek az volt az érzése, hogy Marlowe valami másra gondol, valami sötétre és nyugtalanítóra. Talán az anyja, Eliza járt a fejében.

– Néha tényleg nincs választásunk – ismerte el halkan. – Ez is igaz.

– Tudom.

Brynt figyelmesen ránézett a fiúra. Marlowe a saját arcát tanulmányozta a tükörben, szürkés bőrét, közben beharapta az alsó ajkát, borzas haja a homlokába hullott. Az asszony letette az arcfestéket, és odahúzta magához.

– Ó, kicsikém! – suttogta, mint mindig, amikor semmi más nem jutott eszébe.

BRYNT MR. BEECHER IRODÁJA FELÉ igyekezett. Az egyik kezével felemelte a szoknyáját, gondosan kikerülte a reggeli mocskot és a sátorköteleket. Marlowe is ott loholt mellette.

Beecher volt a cirkusz ügyvivője, s ő tartotta kézben az anyagiakat. Brynt aznap éjjel egyébként is eldöntötte, hogy ideje beszélni vele, erre reggeli után az egyik lány bekopogott a kocsiba, és azt mondta, hogy Mr. Beecher látni akarja őt és a fiút, úgyhogy szíveskedjenek most rögtön átfáradni az irodájába. Brynt nem hitt a véletlenekben. Az volt a meggyőződése, hogy a világnak és benne minden történésnek ki van jelölve az útja, még akkor is, ha az ember nem látja át. Eszébe jutott az álma és az érzés, amit maga után hagyott, összevonta a szemöldökét, és a kalapjáért nyúlt.

A levegőt megtöltötte a vizes lószőr és a széna szaga. Sárba taposott szemét és belépőjegyek hevertek mindenütt. A cirkuszkocsik lépcsőjén borostás alakok kuporogtak, gőzölgő kávéval teli bádogbögréken melengették a kezüket. Mind egy szálig olyan emberek, akiknek az adottsága nem illett bele ebbe a világba: torzszülöttek és bohócok, tenyérjósok és tűznyelők. Komor pillantásokat vetettek rájuk, ahogy elhaladtak előttük. Brynt és Marlowe már hat hete dolgozott a mutatványosok színpadán, de még mindig idegennek, kívülállónak számítottak. A szabadidejüket többnyire a saját kocsijukban töltötték, ám Brynt cseppet sem bánta, sőt kifejezetten örült neki. Egész életében ilyen emberek között mozgott, így tisztában volt vele: függetlenül attól, hogy furcsák, ők sem jobbak másoknál, és nem állnak hozzá közelebb. Az emberek mind egyformák, azaz elveszik, amit tudnak, amikor csak lehet.

Brynt egész életében más volt.

A nagybátyja mindig azt mondogatta neki, hogy ő máshogy van huzalozva. Brynt akkor még gyerek volt, és abban a San Franciscó-i panzióban lakott, amit a nagybátyja vezetett. A bácsikája bokszoló volt, bizonyos körökben egész híresnek számított, egymás után nyerte a meccseket, mígnem egyik este vesztett. Ekkor kezdődött a lassú leépülése: rendszeresen fejfájás gyötörte, annyira begyulladt a keze, hogy nem tudta ökölbe szorítani, és összemosta a szavakat. Az unokahúgát harcra nevelte, és mire Brynt tízéves lett, a legnagyobb fiúkat is végigkergette az utcán. Néha úgy érezte, hogy csak a verekedéshez ért. A nagybátyját viszont szerette, mert kedves ember volt, és mindig azt éreztette vele, hogy normális, függetlenül attól, hogy nagydarab és rendkívül erős. Amikor eltűnődött az életén, mindig meglepte, hogy milyen sokat látott a világból. Egy évvel a nagybátyja halála után találkozott a tiszteletessel San Franciscóban, és elment vele Mexikóba. Ott csináltatta az első tetoválását. Később áthajóztak a tiszteletessel Angliába, azután Spanyolországba, majd újra Angliába. Most, amikor visszatért Amerikába, rájött, hogy nincs olyan hely, ahol igazán otthon érezné magát.

Elgondolkodva vágott keresztül a cirkusz területén. Marlowe a sárban ugrált és csúszkált. Brynt szívébe furcsa érzés költözött. A távolból két kalapácsütés hallatszott, azután még kettő, mint egy figyelmeztetés. Egy öreg bohóc ingujjban kiemelte az arcát a vizeshordóból, a kezében nyitott borotva. Amikor elhaladtak előtte, mogorván odabiccentett nekik. A kerítés mellett egy szalonkabátba és hosszú alsóneműbe öltözött nő egy vödör vizet cipelt. A kerítés túloldalán sötét felhők gyülekeztek a gyászos égbolton.

Bryntnek fogalma sem volt, hogy Mr. Beecher miért hívatta őket. Annyit azonban magától is tudott, hogy Marlowe-val másfél hónapja dolgoznak a mutatványosok színpadán, ami jóval több a kelleténél. Ideje továbbállniuk.

HÁRMAN ÜLTEK BEECHER ASZTALA KÖRÜL abban a sárfoltos sátorban, amelyet a férfi az irodájának nevezett, s mindannyian Brynt felé fordultak, amikor belépett. Az alacsony bejáratnál Bryntnek le kellett hajtania a fejét, majd hátranyújtotta a kezét, és Marlowe megmarkolta két ujját. Az egyik jelenlévő, egy idegen nő, kék színű bársonyruhát viselt, szőke, göndör fürtjeire széles karimájú kalapot biggyesztett elegánsan, amitől nem látszott a szeme. A szoknyája alól sáros lovaglócsizma kandikált ki. Brynt kiszúrta, hogy az orra valamikor eltörhetett, ettől kissé ferdén állt, a tekintete pedig olyan keményen csillant, hogy biztosra vette: nem egy finom, kényeskedő úrinővel van dolga. Emellett körüllengte egyfajta vadság és éberség, amit Brynt más körülmények között roppant megnyerőnek talált volna.

Mr. Fox, a talpig úriember, udvariasan felállt Brynt érkezésekor, míg Beecher csak hátradőlt a széken, és a szivarját rágta a félhomályban.

– Íme, a Nagy Brynt személyesen! – jegyezte meg pimaszul Beecher. – Köszönjük, hogy a kölyköt is magával hozta, kedvesem. Ez a hölgy Miss Alice Quicke magándetektív, és nagyon messziről érkezett hozzánk, egyenesen…

– Angliából – mondta az idegen nő, miközben kíváncsian méregette Marlowe-t.

– …Anglia távoli szigetéről. Miss Quicke éppen arról beszélt nekünk, milyen könnyű összetéveszteni, nos, hogy is fogalmazott? Ja, igen! Egyik elrabolt fiút a másikkal.

– Nem állítottam, hogy a fiút elrabolták – jegyezte meg halkan a nő.

Brynt habozott, próbálta felmérni a társaságot, amíg a szeme hozzászokott a félhomályhoz.

– Miért hívatott ide, Mr. Fox? – kérdezte végül.

– A fiú miatt, Miss Brynt. A maga Marlowe-járól kell beszélnünk. Ugye jól tudom, hogy önök nem vér szerinti rokonok? – Miután az asszony nem felelt, Mr. Fox bocsánatkérően megköszörülte a torkát. – Kérem, foglaljon helyet! Biztosra veszem, hogy gyorsan tisztázzuk ezt a kérdést. Szervusz, fiam!

Marlowe némán körbenézett.

A keskeny sátrat csak az asztal sarkán lévő lámpás világította meg. Bryntnek megfordult a fejében, hogy elmehetne, egyszerűen sarkon fordulhatna, és kisétálhatna Marlowe-val – nem tudnák megállítani, még az a nyomozónő sem. Eszébe jutott az a csúnya ügy, amibe Eliza belekeveredett Angliában. Fogalma sem volt, hogy ennek ahhoz van-e köze, mindenesetre most nem is akart ezzel foglalkozni.

Végül is maradt. A száraz agyaggal összekarcolt padlódeszkák mozogtak és meghajlottak Brynt súlya alatt, amikor a nő odamasírozott egy üres székhez, kihúzta magának, felemelte a szoknyáját, és leült. Vastag karját a szék karfájára fektette.

– A fiút Stephen Hallidaynek hívják – mondta Miss Quicke, miközben vetett egy nyugtalan pillantást Marlowe-ra, aki Brynt ölébe bújt. – Talán jobb lenne nélküle lefolytatni ezt a beszélgetést. Az ő érdekében. – De miután senki sem mozdult meg, és a fiú is csöndben figyelt, a nő bólintott, mintha lezárt volna magában egy vitát, majd folytatta: – Stephen Hallidayt nyolc évvel ezelőtt rabolta el a dajkája Norfolkban, és a családja nagyon szeretné visszakapni őt. Természetesen rendelkezem a szükséges dokumentumokkal.

A nő elővett a zsebéből egy vastag, zsineggel átkötött borítékot, és odaadta Bryntnek. Az asszony széthajtogatta a papírokat, és miközben mindenki türelmesen várakozott, olvasni kezdett. Olykor felpillantott, arca grimaszba gyűrődött. A dokumentumokat Londonban és New Yorkban pecsételték le; Brynt annyit értett meg belőlük, hogy az eltűnt fiú személyazonosságát és előéletét igazolják. A borítékban ajánlások és működési engedélyek is voltak Miss Alice Quicke nevére kiállítva, valamint Lord Halliday megbízólevele a nyomozás lebonyolítására. Ezek alapján úgy tűnt, Marlowe a Halliday-vagyon kizárólagos örököse. Csecsemőkorában elrabolták, azután nyoma veszett a füstös Londonban, és a családja azóta igyekezett felkutatni. A hátán volt egy kulcs alakú anyajegy mint különös ismertetőjegy.

Brynt megszédült, lángolt az arca. Számtalanszor látta azt az anyajegyet.

– Sajnálom – mondta halkan Miss Quicke. – A család természetesen hálás önnek.

– Nem – tiltakozott Brynt.

Semmi más nem jutott az eszébe, ez is önkéntelenül bukott ki belőle, rá nem jellemző módon, és azonnal meg is bánta. Mr. Beecher megsimogatta a bajuszát, és Mr. Foxra nézett. A szivar füstölt a foga között. Bryntnek eszébe jutott az Álom, ami valami rossz közeledtére figyelmeztette, de kételkedett benne, hogy ez lenne az. Lassan feltűrte az inge ujját, láthatóvá váltak vastag alkarján a tetoválásai. Mi a fene baja van neki? Hisz meglett Marlowe igazi családja, a vér szerinti anyja, az otthona.

Miss Quicke úgy nézte őt, mintha az arcára lettek volna írva a gondolatai.

– Nagyon sajnálom, Miss Brynt. Ez egy törvényes eljárás. Nincs joga nemet mondani.

– Ez a nő magára fogja szabadítani a törvényt – figyelmeztette Mr. Fox. – Nem csak magára, mindannyiunkra.

– Miféle törvényről beszél? – szegezte neki a kérdést Brynt, miután felocsúdott. – Az angol törvények itt nem érvényesek.

– Asszonyom, ha tisztában van a fiú valódi személyazonosságával, és nem adja át nekem, akkor bűnrészessé válik – világosította fel Miss Quicke. – És nemcsak maga, hanem Mr. Fox és Mr. Beecher is, valamint az egész cirkusz. Akár tíz év börtönt is kaphat, és örülhet, ha ennyivel megússza.

– Jóságos ég! – dünnyögte kárörvendőn Beecher. – Hm, hm… Örülhet, ha ennyivel megússza.

– Természetesen felajánlunk némi kárpótlást – folytatta Miss Quicke.

Brynt védelmezőn átölelte Marlowe vállát.

– Kárpótlást? – suttogta.

– Az anyagiak terén. Megtérítjük a kieső jövedelmét.

– A kieső jövedelmemet?

Mr. Fox levette a szemüvegét. Hosszú végtagjaival egy kaszáspókra emlékeztetett, a feje is szőrős volt, és kicsi.

– Hé, Marlowe! Húzd fel az inged, és fordulj meg!

A fiú leakasztotta a válláról a nadrágtartót, felhúzta az ingét, és megfordult. Brynt felfigyelt rá, ahogy Miss Quicke sziszegve beszívja a levegőt. Marlowe kis hátának vakítóan fehér bőrén, melyet mintha sosem ért volna napfény, ott virított a vörös, kulcs alakú anyajegy.

– Ő az – állapította meg Mr. Beecher, és meglepetten Mr. Fox felé fordult. – Ő a Halliday fiú.

Felix Fox feltette a szemüvegét, alaposan megnézte az anyajegyet, aztán újból levette az okulárét. Halkan megköszörülte a torkát, de hallgatott.

Mindenki hallgatott.

Mr. Fox megdörzsölte az arcát, mintha őt is kellemetlenül érintette volna a mondandója.

– Hallgasson ide, Brynt! Ezek befolyásos emberek, sok pénzük van, és meg vannak győződve arról, hogy Marlowe az ő gyerekük. Maga is tudja, hogy nem fogják annyiban hagyni a dolgot. – Az asszonyra sandított vizenyős szemével.

Bryntnek is hasonló gondolatok jártak a fejében.

Miss Quicke levette a kesztyűjét, és letérdelt a fiú elé, de nem ért hozzá.

– A te valódi neved Stephen – magyarázta. – Stephen Halliday. Még kisbaba voltál, amikor eltűntél. Engem pedig azzal bíztak meg, hogy kutassalak fel téged, és vigyelek haza a szüleidhez Angliába.

– Nagyon boldogok lesznek, ha megtudják, hogy jól vagy, fiam – mondta Mr. Fox. – Miss Quicke azért van itt, hogy segítsen neked, megbízhatsz benne. Nem lesz semmi baj. Rendes nő.

Marlowe hallgatott, csak a szájukat figyelte. Semmi jelét nem adta, hogy megértette, miről van szó, de erősen megmarkolta Brynt kezét.

Miss Quicke felállt.

– Miért nem beszél? Talán siket?

– Siket? – Beecher elvigyorodott. – Jóságos ég! Dehogy siket!

Mr. Fox karba tette a kezét. Alig várta, hogy lezárják az ügyet.

– Brynt, ennek a fiúnak a világ összes törvénye szerint a családja mellett van a legjobb helye. – Összevonta a szemöldökét. – Miss Quicke holnap reggel indulni szeretne. Remélem, ezzel egyszer és mindenkorra pontot is tehetünk az ügy végére. Miss Brynt átadja a fiút, útra készen.

– Útra készen? – Brynt felpillantott, mintha akkor tért volna magához. – Útra készen?

– De még tisztáznunk kell néhány dolgot – szúrta közbe gyorsan Beecher. – Miss Quicke kárpótlást ajánlott. Végtére is a fiúnak szerződése van.

– Így igaz – mondta Miss Quicke.

Beecher felemelte hosszú, sápadt kezét.

– Még fel fog lépni a délutáni és az esti előadáson. Holnap reggelig a miénk.

– Rendben van.

Marlowe betűrte az ingét a nadrágjába, a vállára akasztotta a nadrágtartót, azután szótlanul meredt a nyomozóra.

– Mi a baj, fiam? – kérdezte Mr. Fox.

Marlowe hallgatott. A sátorra csönd telepedett.

– Valószínűleg össze vagy zavarodva, Marlowe – jegyezte meg óvatosan Miss Quicke. – Biztosan rengeteg kérdésed van.

A fiú mélyen a nő szemébe nézett. Halványkék pillantása átható volt, mintha fel akarta volna fedni a nő valódi énjét. Miss Quicke némán tűrte a vallatást, fehér kesztyűje előtte hevert összehajtva. Mintha megértette volna, hogy nem mozdulhat meg, nem kaphatja félre a tekintetét. Brynt a sátor túlsó végéből figyelte őket. Szemügyre vette Marlowe hosszú, sötét szempilláját, a halvány szeplőket az orrán, borzas haját. Minden vonását tökéletesen ismerte. Arra gondolt, hogy nagyon kicsi a korához képest, de az is lehet, hogy a nyolcévesek így néznek ki.

Miss Quicke végül pislantott, majd bizonytalanul körbenézett.

– Mit akar? – kérdezte.

Brynt árgus szemmel figyelte.

– Asszonyom… – kezdte Fox.

De mielőtt befejezhette volna a gondolatot, a fiú felugrott, mintha válaszolni akart volna, és halkan belesúgott valamit a nő fülébe. Miss Quicke szomorúan ránézett Bryntre, azután megint letérdelt.

– Nem, drágám – mondta a fiúnak. – Bryntnek itt kell maradnia.

AMIKOR ALICE QUICKE KILÉPETT Beecher sátrából, legszívesebben megütött volna valamit, leginkább a munkaadója, Mrs. Harrogate arcát vagy talán Coultont vagy bármi mást. Gyűlölte a munkáját, gyűlölte azt, amit meg kellett tennie, és azt is, aki ezt a feladatot adta neki.

Az a szegény gyerek és az a szerencsétlen, nagydarab nő a szomorú szemével meg a tetoválásaival… Miközben átbújt az egyik zsinór alatt, és a sárban caplatott a cirkusz nagy sátra és a Remingtonba vezető út felé, rájött, hogy elege van, végzett az egésszel, az árvák felkutatásával, a hazudozással. Nem csak Marlowe és az egész nyomorúságos helyzet miatt. Ovid miatt is, aki belenyúlt a karjába, és kihúzott belőle egy pengét. Aztán ott volt Coulton figyelmeztetése: az a Jacob Marber nevű fickó, aki valahol talán most is ezekre a gyerekekre vadászott. Jézusisten…

Nem. Ezt a munkát még befejezi, elkíséri Marlowe-t Angliába, azután közli Harrogate-tel, hogy végzett.

Az eddigi egyetlen találkozójukra a Grand Metropolitan Hotelben került sor, a Stranden, még a kezdet kezdetén. A szálloda sötét volt, a tükrök csillogtak az elektromos lámpák fényében, a falakat fényesre lakkozott mahagóni borította, a gerendák alatt kerék formájú tartókon pislákoltak a gyertyák. Emlékezett a márványoszlopokra a recepciós pultnál, a bársonnyal bélelt liftketrecre, a liftesfiúra. Coultonnal a harmadik emeletre mentek. Az egyik zsebében revolver lapult, a másikban rézbokszer.

Coulton végigkísérte a hosszú, elegánsan berendezett folyosón, azután megálltak egy széles ajtó előtt, a férfi a kulcsával kinyitotta, és beléptek a szalonba. A helyiség túlsó végében félig nyitott ajtókat látott, a vörös kínai asztalkán teáskanna gőzölgött ezüsttálcán, és az ablak előtt egy feketébe öltözött, középkorú nő állt, háttal nekik.

– Miss Quicke! – szólította meg, amikor megfordult. – Rendkívül érdekfeszítő dolgokat hallottam magáról. Kérem, jöjjön be! Mr. Coulton elveszi a kabátját.

– Inkább magamon hagynám – mondta Alice, a zsebében lapuló revolvert szorongatva.

A nő bemutatkozott: Mrs. Harrogate-nek hívják, régóta özvegy, és ő képviseli a Cairndale Intézetet Londonban. Alice alaposan végigmérte. A tekintetét leszámítva úgy nézett ki, mint egy háziasszony, olyan negyven-ötven körüli lehetett. Elindult feléjük a szőnyegen, kezét összekulcsolta maga előtt, melyen úgy vöröslött a bőr, mint a mosónőkén; az ujjain nem viselt ékszert. Az orcáján vörös anyajegy éktelenkedett, amely felfutott az orrnyergén, és a fél szemét is körülvette, még kifürkészhetetlenebbé téve az arcát. Az ajkát úgy lebiggyesztette, mint aki citromba harapott, a tekintete kegyetlen volt. Nem viselt sminket, egyetlen ékeként egy ezüstfeszület lógott a keble fölött.

– Csúnya vagyok – közölte tárgyilagosan.

Alice elvörösödött.

– Nem…

Mrs. Harrogate a dívány felé intett, leült, és némi habozás után Alice is követte a példáját. Coulton kitöltötte nekik a teát, azután a háttérbe húzódott, míg Mrs. Harrogate elmagyarázta Alice-nek, hogy miről lenne szó. Azt mondta, elég egyszerű a munka, habár talán kissé különös. A Cairndale Intézet egy jótékonysági szervezet, amely olyan gyerekekről gondoskodik, akik egy bizonyos rendellenességben szenvednek, és máshol nem tudják kezelni őket. Alice-nek az lenne a feladata, hogy segítsen a nyomukra bukkanni, ehhez a rendelkezésére bocsátanak neveket, címeket. Miután Alice megtalálta a gyerekeket, Mr. Coulton elhozza őket Londonba, Mrs. Harrogate pedig gondoskodik arról, hogy biztonságban eljussanak az intézetbe. Alice Mr. Coultonnak tartozik elszámolással, ő intézi a fizetését és minden egyéb költségének a fedezetét is. A szerződés egyelőre egy évre szól, de szükség esetén meghosszabbítják. A munka természetesen törvényes, azonban diszkréciót kíván. Miss Quicke elfogadhatónak tartja ezeket a feltételeket?

Alice a csészéjében lötyögő teára meredt, de nem ivott bele. A gyerekek körül jártak a gondolatai.

– Ó! – dünnyögte Mrs. Harrogate. – Bizonyára azon töpreng, mi lesz akkor, ha a gyerekek nem akarnak magával menni.

Alice bólintott.

– Mi nem vagyunk emberrablók, Miss Quicke. Ha a gyerekek nem akarnak ide jönni, akkor nem jönnek ide, de véleményem szerint nem fognak tiltakozni. Mr. Coulton nagyon… meggyőző tud lenni.

Alice felkapta a fejét.

– Ezt meg hogy érti?

– Nos, maga is itt van, nem igaz?

Alice elvörösödött.

– Ez nem ugyanaz.

Mrs. Harrogate elmosolyodott, és belekortyolt a teájába.

– Ezek a gyerekek szenvednek a kezelés nélkül, Miss Quicke. Ez igen erős érv.

– És a szüleikkel mi a helyzet? Ők is velük jönnek?

Mrs. Harrogate csészéje megállt a levegőben.

– Kivétel nélkül szerencsétlen sorsú gyerekekről van szó. – Közelebb hajolt Alice-hez, mintha egy titkot osztana meg vele. – Nincsenek szüleik, kedvesem. Egyedül vannak ezen a világon.

– Mindegyik?

– Mindegyik. – Mrs. Harrogate a homlokát ráncolta. – Úgy tűnik, ez is a körülményeikből fakad.

– Mármint az intézeti körülményekből?

– Nem. Az őket kínzó problémából.

– Ezek szerint ragályos?

Mrs. Harrogate elmosolyodott.

– Nem egy járványról van szó, Miss Quicke. Nem fogja elkapni, nem fog megbetegedni. Emiatt ne aggódjon!

Alice-t meglehetősen összezavarta ez az egész. Megpróbálta elképzelni, hogy beutazza a világot, és egyesével elragadja a gyerekeket, mint egy mesebeli szörnyeteg. Lassan megrázta a fejét. Munkát mindig lehet találni.

– Azt hiszem, ez nem nekem való – bökte ki végül.

– Nem akar gyerekeken segíteni?

– Nem akarok gyerekeket lopni.

Mrs. Harrogate ismét mosolyra húzta a száját.

– Ne dramatizálja túl, kedvesem! Talán segíteni fog, ha megosztom magával azt a keveset, amit tudok. Bizonyára hallott már a Royal Societyről, igaz? Ez a szervezet tudományos szempontból közelíti meg a környező világot. Az első gyűléseik egyikére bevittek hozzájuk egy vak lányt, aki megmagyarázhatatlan tüneteket produkált. Azt állította, hogy látja a halottakat. A tudósok nem hagyták magukat megtéveszteni, az efféle csalókra évszázadok óta súlyos büntetés vár, ugyanakkor azt sem tudták bebizonyítani, hogy a lány hazudik. Zavarba ejtette őket a probléma, főleg az anatómusokat. A Cairndale Intézetet egy évvel később alapították meg kifejezetten abból a célból, hogy megvizsgálja azokat a jelenségeket, amelyek kívül esnek a tudományos vizsgálatok körén. Az első hónapban bevittek hozzájuk egy ikerpárt egy walesi faluból. Mind a két lánynál szokatlan tünetek jelentkeztek ötéves koruk körül. És egymás után bukkantak fel a gyerekek, akik hasonlóan, hogy is mondjam… lesújtó állapotban voltak. Az intézet azóta mindent elkövet azért, hogy felkutassa őket, és kezdjen valamit velük.

– Hogy kezdjen valamit velük…?

Ahogy Mrs. Harrogate Alice szemébe nézett, a tekintete egészen sötétnek tűnt.

– A testük furcsa dolgokra képes, Miss Quicke – dünnyögte. – Magától meggyógyul, átalakul.

Alice most már végképp összezavarodott.

– Ezt nem értem.

– Én sem. Nem vagyok szakértő. De úgy vélem, hétköznapi szemmel nézve lenyűgöző jelenség. Olyasmi, mint egy csoda.

Alice gyanakodva figyelte a nőt, miközben igyekezett felfogni a szavai értelmét.

– Tessék? – kérdezte halkan.

– Mit nem ért, kedvesem?

– Miért éppen engem akar felbérelni erre a munkára?

– Maga is tudja az okát.

– Sok nyomozó van a világon.

– De egyik sem olyan, mint maga.

Alice megnedvesítette az ajkát. Kezdte sejteni, hogy miért van itt.

– Ezt kifejtené bővebben?

– Maga egy szemtanú. – Mrs. Harrogate lesimította a szoknyáját. – Ugyan már, Miss Quicke! Ugye nem gondolja, hogy magának nem néztünk utána? – Mivel Alice hallgatott, Mrs. Harrogate benyúlt a táskájába, elővett egy hosszúkás, barna borítékot, kihúzott belőle pár dokumentumot, és olvasni kezdett: – Alice Quicke Chicagóból. Ez maga, igaz? Egy bizonyos Adra Norn vezette vallási közösségben nevelkedett fel Bent Knee Hollow-ban, az anyja mellett, jól mondom?

Alice döbbenten bólintott. Évek óta nem hallotta ezt a nevet.

Mrs. Harrogate vonásai ellágyultak.

– Kislány korában szemtanúja volt egy csodának. A saját szemével látta, hogy Adra Norn begyalogolt a tűzbe, azután némi idő elteltével épségben kisétált onnan. Bizonyos körökben ez az eset meglehetősen híres. Az igazgatónk, dr. Berghast, éveken keresztül levelezett Adra Nornnal. Rettenetes szégyen, ami történt… amit az anyja tett. Nagyon sajnálom, kedvesem. Önt is, és az anyját is.