John Scalzi: When The Moon Hits Your Eye

Copyright © 2025 by John Scalzi

Hungarian translation © Farkas István, Pék Zoltán, Sárpátki Ádám, Tót Barbara, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

John Scalzi: When The Moon Hits Your Eye

Tor Publishing Book, New York, 2025

Fordította: Farkas István, Pék Zoltán, Sárpátki Ádám, Tót Barbara

ISBN: 978 963 598 367 4 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Michael Heath

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Kótai Kata, Friedrich Zoltán

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: science fiction

Lynne-nek, Michaelnek és Caitlin Thomasnak

ELŐSZÓ

HÉ, SRÁCOK! Tudjunk meg többet a Holdról!

A Föld legközelebbi szomszédja az űrben, és a legfényesebb dolog az éjszakai égbolton… de van ám még más érdekesség is a Holddal kapcsolatban. Derítsük ki együtt!

A Föld és a Hold régi barátok!

A Hold négy és fél milliárd évnél is öregebb – majdnem olyan öreg, mint maga a Föld.

Kérdés: Ki a ti legrégebbi barátotok?

A Hold drámai kezdetei

Tudósok szerint a Hold akkor jött létre, amikor egy másik bolygó nekiütközött az éppen kialakult Földnek. Az ütközéskor lökődött ki az anyag, amiből később a Hold lett!

A Hold nem viccel: KŐKEMÉNY!

A Hold felszíne nagyrészt kőből áll! Két fő fajtáról beszélhetünk: a bazaltról, ami az úgynevezett tengerekben (a Hold felszínének sötétebb részein) található, és az anortozitról, ami pedig szinte mindenhol máshol.

Kérdés: Mi a kedvenc kőzetetek?

Mekkora a Hold?

A Hold átmérője nagyjából 3500 kilométer: ez majdnem akkora, mint a távolság San Diego és Washington DC között! A Hold felszíne még nagyobb, majdnem akkora, mint egész Afrikáé!

A Hold mindig felétek néz…

A Föld forog, a Hold viszont nem! Mindig ugyanaz az oldala néz a bolygónk felé. Ha a túloldalán volnátok, egyáltalán nem látnátok a Földet!

…De néha elrejti az arcát!

A Hold kering a Föld körül! Emiatt vannak „fázisai”, vagyis néha látni az egész Holdat (ez a „telihold”), máskor viszont nem látni belőle semmit (ez pedig az „újhold”), a kettő között pedig a holdsarló különböző nagyságú!

Kérdés: Melyik a ti kedvenc „holdfázisotok”?

Szerettek szörfölni? Köszönjétek meg a Holdnak!

A gravitáció miatt a Hold vonzza a Földet, és ahogy a Föld forog, árapály keletkezik az óceánon! Árapály nélkül a bolygónk nagyon-nagyon más lenne!

Most kő vagy nem kő?

A Hold kőből van, de az emberek néha szeretik elképzelni, hogy teljesen más alkotja. Van, aki szívesen hiszi, hogy sajtból van… ahhoz aztán jó sok tehén kéne! Egy híres dal pizzához hasonlítja… amiben, ugye, szintén van sajt!

Nagy ugrás egy gyereknek!

A Holdon a gravitáció egyhatoda annak, mint a Földön: ha itt 50 kilogrammot nyomsz, ott nem lennél még 8,5 kiló sem, és hatszor olyan magasra tudnál ugrani, mint így!

Kérdés: Milyen magasra tudtok ugrani?

Más bolygók, más holdak

Nem a Föld az egyetlen bolygó, aminek holdja van! A Marsnak kettő van, de nagyon kicsik. A Jupiternek és a Szaturnusznak több tucat is van, és némelyik még nagyobb, mint a miénk! Csak a Merkúrnak és a Vénusznak nincs holdja.

El lehet jutni a Holdra?

Nem lehetetlen! Elsőnek egy Neil Armstrong nevű űrhajós jutott el oda, még 1969-ben. Az nagyon régen volt! Néhányan éppen most terveznek újra odamenni, és egyszer majd talán állandóan élnek emberek a Holdon!

Kérdés: Szeretnétek a Holdon élni?

Tűnj előlem, Nap!

A Hold körülbelül 380 000 kilométerre van, ezért látszik majdnem olyan nagynak, mint a Nap! A Hold néha a Nap elé kerül, és teljesen eltakarja. Ezt nevezik „napfogyatkozásnak”, de csak ritkán történik meg.

Feladat: Kérdezzétek meg, mikor lesz legközelebb napfogyatkozás, és keressétek meg, hol lehet látni a bolygón!

1. NAP

Wapakoneta, Ohio – Az Armstrong Repülési és Űrhajózási Múzeum

Virgil Augustine épp a kabátjáért nyúlt, hogy hazainduljon, amikor megcsördült a mobiltelefonja. Bud Roldan kereste, a múzeum létesítményvezetője.

– Még az épületben vagy, Virgil? – kérdezte Bud.

– Már nem sokáig – felelte a férfi. Ma este lenne Virgil és Emily Augustine heti randevúja; fizetnek majd a kamasz lányuknak, Libbynek, hogy vigyázzon az öccseire, az ikrekre. Virgil tudta, hogy ez azt jelenti majd, Libby a nappaliban fog ücsörögni és chatelni a barátaival, míg Andy és Hunter a pincében játszik valami videójátékot, Emily és ő pedig vagy mexikóit, vagy kínait esznek majd, aztán megnézik, amit épp a Wapa moziban adnak. Ezen a héten valami vízimadárról szóló animációs filmet. Így néz ki a romantika két középkorú, Ohio egyik kisvárosában élő ember között, és Virgil ki nem hagyta volna. – Mi a helyzet, Bud?

– Hát… – Bud elhallgatott, Virgil pedig várt, az irodája ajtaját vizslatva, a szabadulás után áhítozva. – Talán a legjobb lesz, ha feljössz, és megnézed magadnak – mondta végül Bud. – Egyszerűbb, mint hogy megpróbáljam elmagyarázni. A Hold-tárlatban vagyunk. Gyere fel. – Bud letette.

Virgil a homlokát ráncolta, aztán kilépett az irodájából, és átsétált a kis helyi múzeum kiállításán, amit a wapakonetai származású Neil Armstrong, a Holdra lépő első ember életének és pályájának szenteltek, majd végig a hosszú, elsötétített, rendkívül hatásvadász folyosón, ami a Hold-tárlatba vezetett, a terembe, ami az Apollo–11 holdra szállását mutatta be. Virgil most is, mint mindig, rápillantott Armstrong pótűrruhájára, sisakjára és kesztyűjére, amitől mindig megállt benne az ütő – egy lefejezett holdlakó!

Aztán most is, mint mindig, észbe kapott. Befordult a közvetlenül jobbra lévő kis kiállítóterembe, ahol Bud és Willa King, az Armstrong kurátora és kommunikációs igazgatója a helyiség központi tárlatánál állt; a holdkőnél, amit Neil Armstrong hozott vissza az útjáról.

– Mi a baj? – kérdezte Virgil.

– Nézd meg a követ – mondta Bud.

Virgil a kőre nézett. Kicsi volt, szabálytalan alakú: a nézőpont szögétől függően lehetett háromszögű, de akár négyszögletes is, tele simább, sötétebb részekkel, amelyek visszaverték a fényt. Virgilnek nem kellett elolvasnia, hogy tudja, a tárló melletti tájékoztató táblákon az áll, ez a kődarab egy négymilliárd évvel ezelőtti esemény, egy meteorit becsapódása során keletkezett, amikor a Hold bazaltporos felszíne szilárdabbá olvadt össze. A kődarab nagyobbrészt piroxénből és plagioklászból állt, és ha az ember az út szélén találna ilyet, akkor valószínűleg betondarabnak hinné, már ha egyáltalán észreveszi. Virgil olyan gyakran látta a kőzetet, hogy jó pár másodpercbe beletelt, mire rájött, hogy az most kicsit sem úgy néz ki, ahogy kellene.

– Ez nem az – mondta Budnak és Willának.

– Tudjuk – felelte Bud.

Virgil közelebb hajolt a nem-kőzethez, orrát milliméterek választották el a tárló plexiüvegétől. A nem-kőzet arányai megegyeztek az eredetiével, csak kicsit nagyobb volt. Az eredetit két, satura szerelt műanyag rögzítő tartotta stabilan, de nem túl szorosan. Ezt a nagy tárgyat ugyanezek fogták, amely azonban szorosan beékelődött közéjük. Egységes, törtfehér színe volt, itt-ott kissé sárga árnyalatú részekkel.

Virgil a szemét meregetve nézte meg közelebbről. A nem-kőzet enyhén zsíros felületűnek tűnt.

– Mi az ördög…? – A férfi felnézett Budra és Willára.

– Tudjuk – mondta Willa.

– Ez egy…?

Bud feltartotta a kezét.

– Mi nem találgatunk, Virgil. Te vagy a főigazgató. Az a te munkád.

Virgil visszanézett a nem-kőzetre.

– Fogalmam sincs. Talán műanyag? Gyurma?

Bud és Willa hallhatóan felsóhajtottak. Virgil felnézett rájuk.

– Szerintünk is erre a kettőre hasonlít – mondta Bud. – Csak nem akartuk kimondani. De most, hogy te megtetted, mi is így gondoljuk.

– Elárulnátok végre, hogy mégis mi folyik itt?

– Nem tudjuk – felelte Willa. – Kettőkor épp egy iskolai csoportot vezettem. A kő akkor még itt volt. Kicsivel fél hat után újra erre jártam, és már ezt találtam. – A tárlóban lévő fehér tárgyra mutatott. – Bambán meredtem rá pár percig, aztán hívtam Budot. Ő pedig téged hívott. És most itt vagyunk.

– Hm. – Virgil felállt, és elhátrált a holdkőzet tárlójától. A külső burok fémből, kerámiából és plexiüvegből készített, négyszögletű hasáb volt. A plexiüvegen belül elhelyeztek egy második, háromszög alakú prizmát, amelyben a követ tárolták. A tárló körül közepesen széles perem futott körbe, részben hogy a látogatók ne maszatolják össze az üveget az orr- és ujjlenyomataikkal.

Virgil lassan körbejárta és megvizsgálta a teljes tárlót. Bud és Willa közben félreálltak.

– Látszólag nem nyúltak hozzá – mondta végül.

– Ennek én sem találtam nyomát – felelte Bud. – Jól van lezárva.

– Tehát kettő és fél hat között valamelyik látogatónk bejött ide, szétszedte a tárlót, ellopta a követ, gyurmát tett a helyére, újra összerakta a tárlót, majd kisétált, méghozzá anélkül, hogy ez feltűnt volna nekünk – mondta Virgil.

Becsületére legyen mondva, Bud teljesen nyomorult látványt nyújtott.

– Így nem történhetett. Viszont…

– Miért hoznának gyurmát? – kérdezte Willa. – Azt megértem, miért lopták el a kőzetet. Milliókat ér.

– Grammonként nagyjából háromszázezer dollárt – bólogatott Virgil. Ezt a Washington Post pár évvel ezelőtti cikkéből tudta.

– Világos. Jó, szóval megvolt a kirakatrablás. De hogy azt teszik a helyére? – Willa a nem-kőzetre mutatott. – Minek?

– És újra felépíteni a tárlót, miután szétszedték… – mondta Bud. – Elég fura.

– Egy holdkőzet ellopása is az – válaszolta Virgil. A Hold-tárlat keleti oldalán lévő biztonsági kamerára nézett. – Azt megvizsgáltuk már?

Bud a tárló felé intett.

– Szerettük volna, ha előbb ezt látod.

– Hát, akkor ezzel megvagyunk – mondta Virgil. – Nézzük, a kamerák mit láttak.

A kamerák semmit sem láttak. Visszapörgették a felvételt, nagyjából oda, amikor Willa átvezette a délután kétórás iskolai csoportot a múzeumon, aztán előretekerték. A látogatók 16:45-ig egyesével, párban vagy kis csoportokban bóklásztak arra. Egyikük sem maradt szokatlanul sok ideig a helyiségben. Egyikük sem csinált semmit a holdkőzettel, csak megnézte.

Az utolsó látogató, egy középkorú férfi 16:52-kor sétált át a helyiségen, megnézte a tárlókat, amelyek a különböző Apollo-küldetések holdra szállásairól emlékeztek meg, megvizsgálta a felszerelést, amelynek segítségével mintát vettek, és különböző tudományos feladatokat végeztek el. Körbejárta a holdkőzet tárlóját, elolvasta a rajta lévő információt. Amikor végzett, rápillantott a telefonjára, és elsétált a Határtalan terem felé. Egy pillanatra a kamera és a tárló között haladt el.

– Állítsd meg! – kérte Virgil. Bud megállította a videót. – Tekerd vissza. Figyeld a kőzetet.

Bud egy perccel visszatekerte a felvételt. A középkorú férfi lehajolt, hogy megnézze a követ. Aztán megfordult, és előásta a telefonját a kapucnis pulcsija zsebéből. Kis ideig a kijelzőre bámult, majd visszanézett a tárlóra, eltakarva a kőzetet. Amikor a Határtalan terem felé indult, a kőzet látványosan világosabbnak tűnt a biztonsági felvételen.

– Megvan az emberünk – mondta Bud.

– Talán – bólintott meggyőződés nélkül Virgil. A férfi nem csinált semmit, csak egy helyben állt, és a telefonjára bámult. Hacsak nem rejtett valami ravasz kémtechnológiát a kapucnis pulcsija hátuljába, ami másodpercek alatt elolvasztja és újra felépíti a plexiüveget, illetve lecserél egy holdkőzetet egy hasonló méretű darab valamire, feltehetőleg gyurmára, ez a hapsi egyszerűen csak eltakarta a tárlót.

Mégis, jobb félni, mint megijedni.

– Tudunk róla bármit is? – kérdezte Virgil.

– Ha bankkártyával fizette a belépőt, akkor az alapján talán lenyomozhatjuk – vetette fel Bud.

– Akkor ki kell derítenünk, mikor jött be – mondta Willa.

Bud elmosolyodott.

– Ó, az menni fog. – Megnyitotta a múzeum elejében lévő biztonsági kamerák felvételeit.

Ők hárman a következő percekben azt figyelték, ahogy a rejtélyes idegen 16:28-kor megvásárolja a belépőjét, aztán ráérősen végigsétálja Armstrong életének korai szakaszát. Átugrották, amikor a Hold-tárlatba ért, aztán tovább nézték, ahogy a múzeum zárása miatt látogatójuk végigsiet a múzeum második felén, kihagyja a holdra szállás bemutatóvideóját, illetve Armstrong későbbi pályáját és az Apollo utáni NASA-tárlatokat. Csak az ajándékboltban állt meg, hogy vegyen egy holdas bögrét, amelyen forró víz hatására holddal kapcsolatos tények leírásai jelennek meg.

Bankkártyával fizetett a bögréért, és 17:01-kor elhagyta a múzeumot, ő volt az utolsó látogató. A parkoló kamerái felvették, amint pár perccel később elhajt egy Mini Cooperben. Jól látszott az ohiói rendszámtáblája.

– Így már biztosan eleget tudunk róla, hogy lenyomozzuk – mondta Bud.

– Az ember azt gondolná, hogy egy nagypályás bűnöző kicsit óvatosabb lenne – vetette fel Virgil. – Nem mestertolvajra utal a bankkártyás fizetés, meg hogy a saját kocsijával jött.

– Szerintem nem ő tette – mondta Willa.

– Én meg nem tudom, mit gondoljak – ismerte be Virgil.

– Hívnunk kéne a zsarukat – javasolta Bud. – És szólnunk kell valakinek az igazgatótanácsban.

Virgil erre elhúzta a száját.

– Még ne.

– Még ne? – Bud látszólag őszintén meglepődött.

– Ki tudnád nyitni a tárlót, Bud? – kérdezte Virgil, egy pillanatra elterelve létesítményvezetője figyelmét a témáról.

– Hogyne – bólintott a férfi. – De biztos, hogy jó ötlet?

– Azzal manipulálnánk a bizonyítékot – tette hozzá Willa.

– Pontosan tudni akarom, mivel állunk szemben, amikor felkeressük a rendőrséget és az igazgatótanácsot. Tudni akarom, mire cserélték le a holdkőzetünket. Előbb jobban meg kell néznem.

Bud és Willa hitetlenkedve meredt rá.

– Jól van – sóhajtott fel Virgil. – Felhívom Herb Wopatot. Ő a rendőrfőkapitány, és benne van az igazgatótanácsban. Úgy két legyet ütünk egy csapásra. Ha idehívom, akkor hajlandó leszel felnyitni a tárlót?

– Ha Herb rábólint, akkor persze – mondta Bud.

Herb Wopat tíz perccel később érkezett meg – a kisvárosi életnek is megvannak a maga előnyei –, és azután tíz perccel Bud és Willa Wapakoneta rendőrfőkapitányának megbízásából elkezdte szétszedni a holdkőzet tárlóját. Virgil kihasználta a lehetőséget: kisétált a múzeumból, és felhívta a feleségét.

– Emily, baj van – mondta.

– Sejtettem, amikor nem értél haza egy órával ezelőtt – felelte Emily Augustine. – Megsérült valaki?

– Nem, senki. Úgy tűnik, lopás történt. Itt van Wopat rendőrfőnök, ő, Bud és Willa intézkednek éppen, de itt kell maradnom, amíg nem tisztázzuk a helyzetet.

– Tehát komoly dologról van szó.

– Ha nem derítjük ki, mi történt, akkor szerintem az igazgatótanács jó alaposan megkérdőjelezi majd, hogy alkalmas vagyok-e ellátni a munkámat – ismerte el Virgil.

– Az nem jó – mondta Emily. – A kitartottam lennél, amíg új munkát nem találsz. – Emily Augustine-nak háziorvosi praxisa volt a Lima Memorial Egészségügyi Ellátórendszer wapakonetai egészségügyi központjában, és többet keresett a férjénél. Többet is dolgozott – épp ezért vezették be a rendszeres randevúkat. Másképp talán az életben nem látnák egymást.

– Rosszabbat is el tudnék képzelni – felelte Virgil –, de inkább megtartanám a munkámat.

– Teljesen érthető. Na jó, most az egyszer megúsztad, hogy kihagyod a randinkat. De ha hazaérsz, el kell mondanod mindent.

– Természetesen – ígérte Virgil. – És remélem, tudod, hogy most azért elég rosszul érzem magam.

– Akkor jobb lesz, ha később kiengesztelsz – felelte pajkosan Emily. – Ne aggódj, nincsen semmi baj. Libbyre ennek ellenére is rásóztam az öccseit, szóval most kint ülök a teraszon, bort iszogatok, és nézem ezt a csodálatos égboltot.

Virgil felnézett, és sárga-narancssárga felhőket látott az alkonyat vörösségében.

– Tényleg csodálatos. Legalábbis amit látok belőle. Magát a napnyugtát kitakarja egy Waffle House és egy McDonald’s.

– Nem is tudod, miről maradsz le – mondta Emily. – És nem csak a napnyugta ilyen gyönyörű. A Hold ma egészen ámulatba ejtő.

– Látszik a Hold? – Tegnap újhold volt, vagyis ma icipici szeletnyinek kellene lennie az égen, a Nap közelében; ilyenkor általában csak a napnyugta utáni pár percben látszik. Virgil nemcsak azért ismerte ennyire jól a holdfázisokat, mert egy repülő- és űrhajómúzeum főigazgatójaként dolgozott, hanem mert egy hónap múlva gyűrűs napfogyatkozás lesz, amely során a totalitás az Egyesült Államok keleti partvidékének legnagyobb részét érinteni fogja. Ohióban csak részleges napfogyatkozásra lehet számítani, de ennyi is elég az Armstrong Múzeumnak, hogy előkészítsen róla az iskolák és kocka felnőttek számára egy sor ismeretterjesztő foglalkozást.

– Hogy látom-e? El se tudnám téveszteni! – mondta Emily a holdsarlóról. – Ebben a fázisban még sosem láttam ilyen fényesnek. – Ő és Virgil a főiskolán, egy holdfogyatkozás alkalmából rendezett eseményen találkoztak, ahová Emily az akkori pasijával érkezett, akit gyorsan dobott is, miután megismerte Virgilt. A házasságukban pozitív szerepet játszott, hogy bár nem az a szakmája, őt is érdekli az asztronómia. – Ezt neked is látnod kell – mondta a férjének.

– Waffle House és McDonald’s – emlékeztette Virgil.

– Viszont van lábad – mondta Emily. – Gyerünk, nézd meg! Szeretlek. – Ezután bontotta a vonalat.

Virgil elvigyorodott, és megfogadta a felesége javaslatát: végigsétált az Apollo Drive-on a Bellefontaine Streetre, Wapakoneta főutcájára, amely nagyjából kelet–nyugati irányban futott. Az eget itt-ott benzinkutak és gyorséttermek takarták ki, ám valóban látszott a Nap, és tőle nem messze a káprázatosan fénylő holdsarló.

Emilynek igaza volt. Virgil sosem látta még a holdnak ezt az icipici szeletét ilyen ragyogónak. A nap még nem bukott teljesen alá, a hold mégis kegyetlenül jól látszott.

Egyik oldalról egy Murphy USA benzinkút, a másikról meg egy O’Reilly autóalkatrész-bolt keretezte, Virgil Augustine mégsem látott még ennél szebb csillagászati jelenséget.

Nem kellene ilyen fényesnek lennie, hívta fel rá a figyelmét az elméje.

Pofa be, ünneprontó! – vágott vissza a fejében.

Megcsörrent a telefonja. Bud kereste.

– Kinyitottuk – mondta. – Jobb lenne, ha visszajönnél.

– Minden oké?

– Csak gyere vissza, Virgil. – Ezután Bud letette.

Pár perc múlva Virgil újra a Hold-tárlat termében állt. Ahogy kiért a folyosóról, és elhaladt a fejetlen szkafander mellett, szimatolni kezdett.

– Nagyszerű, akkor te is érzed – mondta Bud. Willa és a rendőrfőnök mellett állt oldalt.

– Mégis, mi ez a szag?

– Mondd meg te – mutatott a tárlóra Willa.

Kinyitották, és eltávolították a külső plexiüveg egyik lapját. Innen Bud, Willa vagy Wopat leemelte a háromszög alakú üvegprizmát, ami körbevette a nem-holdkőzetet. Az a satujában pihent, a szabad levegőn.

– Egy ujjal se nyúltunk hozzá – mondta Herb Wopat Virgilnek. – Úgy gondoltuk, meghagyjuk neked a megtiszteltetést.

– Babrált valaki a tárlóval? – kérdezte Virgil.

– Csak mi, amikor kinyitottuk – felelte Bud. – Szorosan le volt zárva.

Virgil odament a tárlóhoz, és mélyet szippantott. A szag sem az égett szénre nem emlékeztetett, amiről a Holdat megjárt űrhajósok beszéltek, sem a gyerekgyurma édes vegyszerszagára. Valami sokkal ismerősebb volt.

Mielőtt még alaposan átgondolhatta volna, hogy mit tesz, Virgil odanyúlt a satuba fogott tárgyhoz, megkarcolta a körmével, aztán lenyalta az ujját.

– Mégis mi a jó… – kezdte Herb.

– Ez sajt – jelentette ki Virgil.

– Tessék? – kérdezte egyszerre Bud és Willa.

– Ez sajt – ismételte Virgil.

Hosszú pillanatokig csend honolt a teremben.

Aztán Bud megkérdezte:

– Milyen sajt?

Virgil ezt elengedte a füle mellett, helyette inkább eltöprengett azon, hogy mi történt az imént, mit ízlelt meg, és mit látott pár perccel ezelőtt az égen. Aztán a nadrágjába törölte az ujját, elővette a telefonját, és felhívta barátját, dr. Julie Dosst, a Houstoni Űrközpont Holdanyagtárolójának munkatársát. Náluk a NASA Holdról származó mintáinak jelentős részét tiszta szobákban, inert nitrogénlégkörben tárolták.

Dr. Doss a hetedik csöngésre vette fel, pont mielőtt a telefon hangpostára kapcsolt volna.

– Virgil – mondta szigorúan.

– Mondd csak, mi újság ma a holdanyagaitokkal? – kérdezte Virgil, és várt.

Ezt olyan hosszú szünet követte, hogy Virgil azt hitte, megszakadt a vonal. Már épp letette volna, hogy újra próbálkozzon a hívással, amikor dr. Doss újra megszólalt.

– Te Virgil – mondta. – Mégis mi a jó kurva élet folyik itt?

r/asztrofotózás

Ma lefotózta valaki a Holdat?

Elég fényes volt. Az normális?

Újhold volt, szóval ma nem látszott. Valószínűleg valami mást láttál.

Valami mást, ami úgy nézett ki, mint a kibaszott Hold? Nem, ráadásul a ciklusa alatt ma először látszana a Hold, tájékozódj már, mielőtt válaszolsz

Láttam Aurorában (Illinois), tényleg elég fényes volt, nem, nem lőttem róla fotót, mire eszembe jutott, már lement. Más?

Láttam. Először azt hittem, a Vénusz vagy a Jupiter, de aztán szarva nőtt. Nyilván itt a világvége, készüljetek!

Ezt nem mondod komolyan, ugye?

Mit, hogy láttam? De igen. Vagy a világvégét? Remélem, nem!

A világvégén vörös a Hold, nem fehér, mint az, ööö…

Isten talán elfelejtette átállítani a LED színét.

Dallasi vagyok. Láttam, és iszonyat fényes volt. De így kábé lehetetlen, hogy ilyen fényes legyen. A Hold kőből van, ami általánosságban annyira veri vissza a fényt, mint az aszfalt, csak a napfény mennyisége miatt tűnik fényesnek. Tegnap este kicsit se nézett ki aszfaltnak.

Lehet, hogy közelebb került a keringési pályáján? Ugye mindegyik ellipszis.

Ha ennyire ellipszis lenne, akkor most harmincméteres hullámokkal küzdenénk.

Vannak erre rendes tudósok? Van erre valami tudományos magyarázat?

Rendes tudós, jelen! Ma este nem láttam a Holdat, de nagyon könnyen össze lehet vele téveszteni más dolgokat. A kutató léggömböket és kis léghajókat nemegyszer hitték már a holdnak vagy ufónak, és gyakran nagyon jól visszaverik a fényt. Az is lehet, hogy kimondottan fényvisszaverő felhőkről van szó. Nem is tudjátok, milyen gyakran előfordul.

Mindjárt az lesz ebből, hogy a Vénuszról visszaverődött a mocsárgáz…

Nézz bele szépen a Neutralizálóba!

Minden tisztelettel, ez talán megmagyarázná, ha egy bizonyos helyről mindenki ugyanazt látná, de az Államok minden részéből írtak ide emberek! Nem láthatunk mindannyian kutató léggömböket meg léghajókat! Szerintem a világon nincs is annyi kis léghajó!

Santa Monica, Kalifornia. A mólón csomóan néztük a Holdat, és arról vitáztunk, vajon egyáltalán a Holdat látjuk-e. Mi a fene történik?

Ki mire gondolt a parton?

Senki se értette. Az egyik srác felhívta az egyik haverját a JPL-ben, hogy rákérdezzen. A barátja azt mondta, útban vannak a hegyek, és nem látja.

Nincsenek a JPL-nek műszerei a Holdon? Esetleg ellenőrizhetné azokat.

San Diego. Most először láttam a Holdat a napnyugtához ilyen közel. Már máskor is kerestem, de sose láttam. Ma este meg így kiszúrja az ember szemét. Szerintem ez zavarja össze az embereket. Egy ufó valószínűbbnek tűnik, mint hogy az a Hold.

Nem volt valami film, amiben a Hold egy nagy ufó volt?

Kulturált társaságban nem is említjük azt a filmet.

Oxnardi vagyok. Láttuk. És én annyit mondok, remélem, hogy ez nem a világvége, mert három hét múlva házasodom. Semmi kedvem az apokalipszis alatt nászútra menni. Talán nem túl nagy kérés.

OP újra. Elolvastam a kommenteket. Emberek, de most komolyan. Mi folyik itt? Tud egyáltalán bárki bármit is?

2. NAP

Washington DC – A Fehér Ház helyzetértékelő központja

Patt Heffernan, a Fehér Ház kabinetfőnöke a tárgyalóasztal végében ült, és az asztal két oldalán elhelyezkedő négy szakértőre nézett.

– Kezdjünk hozzá – mondta. – Most éppen… – Az órájára nézett. – Reggel hat óra van, pontosan fél óra múlva eligazításom lesz az elnöknél, és mivel mind tudjuk, hogy ő sosem vesződik a hírszerzés napi jelentéseinek elolvasásával, rám hárul majd a feladat, hogy elmagyarázzam, mégis mi a fene történik. Úgyhogy magyarázzák el. Rövid szavakat használjanak, hogy én még rövidebbeket használhassak majd. Kezdje el valaki.

Senki sem akarta elkezdeni.

– Ennyire jók a hírek? – kérdezte fanyarul Heffernan, és dr. Debra Dixonra mutatott a NASA-tól. – Maga! Kezdje!

– Öh, tegnap, keleti parti idő szerint délután öt óra körül a NASA észrevette, hogy több, az Apollo korából származó holdi lézertükör…

– És máris nem értem – vágott a szavába Heffernan.

Dixon megköszörülte a torkát, és újra próbálkozott.

– Van egy rakás tükör a Holdon. – Megállt, hogy lássa, így érthető-e. – Lézereket szoktunk rájuk lőni, tudományos célból. Tegnap délután a tükröknek leállt a működése.

– Miért álltak le?

– Először nem értettük. Három helyen is voltak tükreink, ezeken kívül pedig még három másik szett is van, kettő a szovjetek korából, egy pedig a 2023-as indiai holdra szállásból. Azok sem működnek.

– Megkérdeztük már erről az oroszokat és az indiaiakat? – kérdezte Heffernan.

– Nem, hanem azokra a tükrökre is lézert lőttünk – felelte Dixon. – Vagy legalábbis oda, ahol lenniük kellett volna. Ehhez nincs szükség engedélyre. Tükrökről van szó. Bárkinek működnek.

– Jó, tehát hiányoznak a tükrök a Holdon. És?

– Miután elvesztettük a kapcsolatot az egyik állomással, ami benne van a Nemzetközi Lézeres Távolságmérő Szolgálatban…

– A miben?

– Olyan szolgálat, ami lehetővé teszi, hogy a közeli űrben milliméteres pontossággal nyomon követhessük a műholdakat és más objektumokat – szólt közbe Alan Glover, aki a Nemzetbiztonsági Ügynökség képviseletében érkezett. – Emellett adatokat szolgáltat a Hold helyzetéről.

Heffernan erre felmordult. Dixon így folytatta:

– Mivel nem tudtuk használni a tükröket, az egyik állomásunk bemérte a Holdat egy régebbi, EME nevű módszerrel, avagy „holdvisszhanggal”, amelynek során rádióhullámokat sugárzunk a Hold felszínére, és a visszaverődésüket mérjük. Ekkor fedeztünk fel egy újabb problémát.

– Mi volt az az újabb probléma?

– Nos… – Dixon körbepásztázta az asztalnál ülőket. – A visszhang a vártnál korábban tért vissza, uram.

Heffernan ingerültnek tűnt, és már nyitotta a száját, hogy emlékeztesse Dixont arra, hogy le kell egyszerűsíteni a dolgokat, ám Glenn Axel, az Űrhaderő ezredese megelőzte:

– Ez azt jelenti, hogy a Hold felszíne közelebb van a Földhöz, mint úgy egyébként lenni szokott.

Ez felkeltette Heffernan érdeklődését.

– Mennyivel közelebb?

– Nagyjából négyszáznyolcvan kilométerrel – mondta Dixon.

– Hogy jött a Hold hirtelen négyszáznyolcvan kilométerrel közelebb?

– Sehogy – felelte Dixon.

– De… – Heffernan elhallgatott. – Kezdem úgy érezni magam, mintha Abbott és Costello egyik kabaréjelenetében lennék – mondta. Végignézett az asztalnál ülőkön, és értetlen arckifejezésük láttán rájött, mennyivel idősebb, mint a többiek. – Mindegy. Magyarázzák el, hogy került a Hold hirtelen négyszáznyolcvan kilométerrel közelebb hozzánk anélkül, hogy négyszáznyolcvan kilométerrel közelebb került volna. Ne feledjék: rövid szavak.

– Megnőtt.

Heffernan értetlenül pislogott.

– A Hold kőből van. A kövek nem nőnek meg.

Dixon várt pár pillanatot, Heffernan szerint addig, amíg végiggondolta a számtalan módját annak, ahogy a kövek képesek lennének megnőni. Ha a nő valóban erre gondolt, akkor egy szót sem szólt róla.

– Még vizsgáljuk ezt a kérdést, uram. Az a lényeg, hogy a Hold a keringési pályáján pontosan ott van, ahol lennie kell, emellett négyszáznyolcvan kilométerrel közelebb ér. Vagyis az átmérője nagyjából kilencszázhatvan kilométerrel nagyobb, mint tegnap délután öt óra előtt, keleti idő szerint.

– Ez meg hogy lehetséges? – kérdezte Heffernan.

– Sehogy – vágta rá Axel ezredes. – Nincs se logikus, se tudományos magyarázat arra, a Hold hogyan hízott egy szempillantás alatt további kilencszázhatvan kilométernyit. Szó szerint lehetetlen.

– Lehetetlen, mégis megtörtént – mondta Heffernan.

– Igen – bólintott Axel.

Heffernan megdörzsölte a homlokát.

– Szóval most fel kell mennem, és megmondanom az elnöknek, ennek az elnöknek, hogy a Hold egy szempillantás alatt valamiképp kilencszázhatvan kilométernyi kővel gyarapodott.

Dixon alig hallhatóan megnyikkant.

– Hallottam – jelentette ki Heffernan, és ismét Dixonra mutatott. – Magyarázza meg a nyikkanást!

– Ó, egyáltalán nem szeretném – mondta Dixon, és a többiekhez fordult. – Kérem, tegye meg helyettem valaki más.

– Majd én válaszolok – szólt dr. Miriam Golden a Nemzeti Tudományos Alaptól. Mindenki ránézett. – A Hold átmérője tegnaphoz képest kilencszázhatvan kilométerrel szélesebb, ám a tömege legjobb tudomásunk szerint nem változott. Ha nem így lenne, máris tapasztalnánk a hatását. Például magasabb lenne a tengerjárás. Ha a Hold nagyobb, de a tömege ugyanakkora, akkor akármiből áll is, az kevésbé sűrű, mint az általunk ismert Holdat alkotó bazalt és egyéb anyagok.

– Jól van – mondta Heffernan. – És mi volna ez az új, rejtélyes anyag, ami most a Holdat alkotja?

Dixon alig hallhatóan ismét felnyikkant.

– Hagyja abba! – csattant fel Heffernan. Visszanézett Goldenre. – Tudja a választ?

– Jelenleg még vizsgáljuk ezt is – felelte a nő. – Egyelőre semmit sem tudunk megerősíteni. De tegnap, nagyjából ugyanakkor, amikor eltűntek a holdfelszíni tükrök, a houstoni Űrközpont jelentette, hogy gondjuk adódott a holdanyagmintáikkal. Először lopásra gondoltunk, de aztán az Egyesült Államok többi, holdkőzetet tároló helye is ugyanezt a gondot jelentette. A minták minden esetben eltűntek, a helyükre pedig olyan tárgyak kerültek, amelyeket valami egészen más alkot.

– Miféle anyag? – kérdezte Heffernan.

Golden a Fehér Ház kabinetfőnökének szemébe nézett, és higgadtan, rezzenéstelen arccal azt mondta:

– Sajt.

Dixon ismét felnyikkant.

Heffernan hangos hahotában tört ki, ami jó sok ideig tartott, aztán abbahagyta, amikor észrevette, hogy az asztalnál ülők még csak nem is mosolyognak.

– Ez csak valami vicc – mondta. – Más nem is lehet.

Senki sem reagált.

– Maguk csak szórakoznak velem, ugye? – kérdezte tőlük Heffernan. – A tudományos és hírszerzői közösségünk képviselőinek társaságában ülök, és maguk mind azt állítják, hogy a Holdat, az egész kibaszott Holdat sajttá változtatta valami.

– Így van – felelte Golden. Egy pillanatra sem vette le a pillantását a kabinetfőnökről.

– Baromság! – vágta rá Heffernan. – Nem lehetséges.

– Nem lehetséges – bólintott Axel. – Jelenleg mégis ez a legjobb tippünk.

– Hogy lehet ez a legjobb?

– Mert ellenőriztük – vette át a szót Dixon. – Megvizsgáltuk a sajtot, ami a holdi minták helyére került. Meghatároztuk a tömegét és a sűrűségét. Aztán alkalmaztuk ezeket a számokat a Holdra. Megegyeznek.

– Hogy érti, hogy „megegyeznek”?

– Úgy, hogy megegyeznek! – felelte Dixon. – Ha ebből a sajtból készülne egy hold, megtartva az előző holdunk tömegét, akkor a jelenlegi átmérővel rendelkezne. Majdnem pontosan. – A kezébe temette az arcát, és a tárgyalóasztalra meredt.

Heffernan kis ideig fontolgatta a hallottakat.

– És miféle sajtról van szó? – kérdezte végül.

– Nem csak arról van szó, hogy sajt! – csattant fel Dixon, miközben felemelte a fejét. – Hanem arról is, hogy ez differenciálatlan sajt!

– Az… egy sajtféle? – kérdezte Heffernan.

– Úgy érti, hogy az egész ugyanolyan – magyarázta Axel. – A Holdnak és a Földnek különböző rétegei vannak. A felszíni réteg sziklás, mélyebben olvadt vagy részlegesen olvadt, aztán jön a szilárd mag. Ennek az új Holdnak nincsenek rétegei. Ezt az átmérőjéből, valamint a holdi mintáinkból tudjuk. Ez a sajt mindenhol ugyanolyan sűrűségű és állagú.

– Egyelőre – morogta sötéten Dixon.

– Egyelőre – ismételte Heffernan, inkább kérdő hangsúllyal.

– Úgy érti, hogy egy kétezer-ötszáz kilométer átmérőjű sajt valószínűleg nem lesz egészen stabil – mondta Golden. – Hamarosan elkezd összeomlani.

– Fenyegetést jelent?

– Még nem tudjuk – felelte a nő. – Még modelleznünk kell. – Dixonra nézett, aki most kitartóan a tárgyalóasztalra meredt. – És még mindig meg kell erősítenünk, hogy a Hold abból van-e, amire gondolunk. Jelenleg minden bizonyítékunk helytálló, de ez még mindig csak elmélet. Több adatra van szükségünk.

– Arra mikor tudunk szert tenni? – kérdezte Heffernan.

– Már dolgozunk rajta.

– Ki dolgozik rajta?

– Mindannyian – válaszolta Axel. – Nyilvánvalóan tudományos és biztonsági kérdéseket is felvet.

Heffernan átgondolta, amit hallott, aztán Dixonra nézett.

– Ez mit jelent a holdra szállások szempontjából?

A NASA már évtizedek óta ígérgette, hogy visszatér a Holdra, és végre kitűzte a legénységgel végzett leszállások idejét. Már bekerültek az ütemtervbe a NASA és a máshol működő, különféle magánszervezetek tesztrepülései; egy hét múlva indítanának Ecuadorból egy ember nélküli repülést, hogy megvizsgálják, mennyire megbízható a leszállóegység, amit a PanGlobal Aerospace épített a NASA megbízásából.

– Sajtra nehéz leszállni – vélte Dixon.

– Már ha tényleg sajt – mondta Golden.

Dixon bólintott.

– Akármi is az, addig nem valószínű, hogy megkockáztatjuk a leszállást, amíg nem tudjuk, hogy biztonságos. Nem az én döntésem, de nem lepne meg, ha a holdra szállásokat határozatlan időre elhalasztanánk.

Heffernan elfintorodott. Az elnök köztudottan űrhajós akart lenni gyerekkorában, és a kormányzása alatt borzasztóan szeretett volna egy holdra szállást. Nem örül majd a késlekedésnek. Heffernan ezt egyelőre félretette, és most a Nemzetbiztonsági Ügynökség Alan Gloverjéhez fordult.

– Kik tudnak erről?

– Hogy valami nem stimmel a Holddal? A Földön lényegében mindenki. A Hold fent van az égen, közel a Naphoz. Sajt vagy sem, akármiből áll is, az sokkal fényesebb, mint a holdkőzet volt. Most fent van a Nap. Kimehetnénk, és megnézhetnénk magunknak.

– A kommunikációkban, amiket elcsíptek, utal bármi is arra, hogy más is tud a... sajtos kapcsolatról? – kérdezte Heffernan.

– Konkrétumok nincsenek – felelte Glover. – Természetesen nyilvános és biztonságos csatornákon is folynak beszélgetések. A tudósok nyíltan kommunikálnak erről a közösségi médiában. Hiába nincsenek minták birtokában – Glover itt Dixonra mutatott –, az átmérőt, a tömeget és a sűrűséget már kiszámolták. Ahhoz csak matematikai tudás szükséges.

– És mi a helyzet a mintákkal? – kérdezte Heffernan. – Kiknél van holdkőzet?

– Sokaknál – mondta Dixon. – A leszállás után minden ország kapott valamennyit. Az évek során sokat elloptak vagy elkevertek, de még bőven akad olyan, amit kiállítottak a nyilvánosság számára.

– És sajttá változott.

– Erről még senkitől nem hallottunk, de itt még kora reggel van – mondta Dixon.

Heffernan Gloverre nézett.

– Maguk tudnak valamit?

– Egyelőre nem, de csak idő kérdése – felelte a férfi. – Ha jól emlékszem, a minták elég kicsik – Dixon ezt egy bólintással is megerősítette –, és az ezeket birtokló intézmények pár óráig még azt feltételezik majd, hogy valamiféle lopás történt. Valószínűleg jobb lesz, ha hagyjuk, hogy minél tovább ezt gondolják.

– Tehát senki sem akarta még besöpörni az elismerést azért, mert ellopta a Holdat – mondta Heffernan.

– Egyelőre nem – mondta Glover. – De lesz majd valaki. Valaki mindig elismerést akar.

– És csak hogy kétség se férjen ehhez... El sem hiszem, hogy tényleg ezt fogom kérdezni, de ugye semmi esély arra, hogy ez az ellenségeink műve?

– Nem, uram – felelte teljes komolysággal Glover. – Manapság lényegében mindent tudunk, amit a barátaink és az ellenségeink terveznek. Ehhez még csak hasonlóról sem beszéltek. Továbbá senki más nincs a világon, aki rendelkezne olyan technológiával, amellyel képes lenne eltüntetni a Holdat, lecserélni pedig végképp nem tudná egy – feltehetőleg – sajtgömbre.

– Mi rendelkezünk efféle technológiával?

– Kérdezze őt. – Glover az Űrhaderő Axel ezredesére mutatott.

– Nem, uram – felelte az ezredes. – És még ha rendelkeznénk is, nincs belátható katonai haszna annak, hogy valaki eltüntesse a Holdat, és egy ugyanolyan óriási, feltehetőleg sajtból lévő gömböt rakjon a helyére.

Heffernan az órájára nézett.

– Fel kell mennem – mondta. – Tehát hadd összegezzem. A Holdat valamikor tegnap délután lecserélték egy gömbsajtra, ugyanolyan súlyúra...

– Tömegűre – mondta egyszerre Dixon, Golden és Axel.

– ...ugyanolyan kibaszott tömegűre, mint az eredeti, de nem tudjuk, hogyan vagy miért, és egyelőre csak annyit jelenthetünk ki biztosan, hogy nem mi voltunk, tudtunkkal senki más sem tett ilyet, és csupán onnan tudjuk, hogy sajt, mert a Földön lévő összes holdkőzet egyszerre sajttá változott. Jól mondom?

– Lényegében erről van szó, igen – felelte Axel.

– És maguk mindannyian teljes mellszélességgel kiállnak e mellett a nagy rakás lószar mellett.

– Igen, jelenleg ez a legjobb tippünk arra nézve, hogy mi történik – mondta Golden.

– Minden porcikámmal gyűlölöm ezt az egészet, de nem jut eszembe más magyarázat – felelte Dixon.

Heffernan bólintott.

– Utolsó kérdés – mondta. – Ez mikor múlik el?

– Hogy érti?

– Hát, mikor lesz vége? – kérdezte ingerülten Heffernan. – Meddig kell várnunk, amíg ez a sajthold elmegy, és visszajön a régi?

Az asztalnál ülők egymásra néztek.

– Fogalmunk sincs, hogy történt ez az egész, uram – mondta Golden. – És azt sem tudjuk, hogy csak átmeneti, vagy végleges változás-e. Egyelőre azt kell feltételeznünk, hogy most már gyakorlatilag ez a Hold.

– Mind egyetértenek ebben? – kérdezte Heffernan. Bólintottak. – Kiváló. Pár óra múlva sajtótájékoztatót tartunk, akkor majd mindenkinek elmondhatják.

– Azt akarja, hogy tartsunk erről sajtótájékoztatót? – kérdezte döbbenten Dixon.

– Nem maguk, hanem az elnök – mondta Heffernan, aztán egyesével végignézett meglepett arcukon. – Emberek, a nyüves Hold sajttá változott! Az elnöknek sajtótájékoztatót kell tartania róla! Kiáll, Jamie majd összedob pár megnyugtató szót, amit odaokádhat a nemzetnek, aztán maguk előlépnek, és válaszolnak a kérdésekre, amelyekhez az elnöknek semmi köze. – Heffernan Gloverre pillantott. – A maga kivételével, mert maga kém.

– Nem is hittem, hogy rólam beszél – nyugtatta meg a férfi.

– A többiek viszont háromra legyenek készen.

– Mit gondol, ez bölcs döntés? – kérdezte Golden. – Lehet, hogy ettől teljesen elmegy majd az emberek esze.

– Kétségkívül meg fognak borulni – jelentette ki Heffernan. – De ha jól csináljuk, akkor mi irányíthatjuk, hogy merre boruljanak. – Felállt, és a többiek ugyanígy tettek. – Na, tehát. Nyolc órájuk van, hogy megegyezzenek abban, mit mondanak majd. Lássanak hozzá! Küldetek le reggelit.

REJTÉLYES ERŐK VÁLTOZTATTÁK MEG A HOLDAT, MONDJA AZ ELNÖK

A NASA és más tudományos szervezetek keresik az okot, de azt állítják, ez egyelőre „nem jelent veszélyt”

Korai jelentések szerint az átalakuláshoz valamilyen szervesnek tűnő anyagnak lehet köze

Írta Robert Evansen, NY Times, szerkesztőségi munkatárs

Minden idők egyik legszokatlanabb elnöki sajtótájékoztatójának keretében Brett Boone elnök úr megerősítette, hogy a Hold, a Föld egyetlen természetes mellékbolygója jelentős és megmagyarázhatatlan átalakuláson ment keresztül: átmérője látszólag egy szempillantás alatt kilencszázhatvan kilométert nőtt.

„Egyelőre nincsenek válaszaink arra, ez hogyan vagy miként történhetett – mondta Boone elnök egy rövid, előre előkészített nyilatkozatot felolvasva, mielőtt átadta volna az értekezlet nagyobbik részét a NASA, a Nemzeti Tudományos Alap és az Űrhaderő képviselőinek. – A nemzet legjobb koponyái dolgoznak ezen, és rá fogunk jönni a válaszokra, amikor pedig az megtörténik, meg fogjuk osztani őket az Egyesült Államokkal és a világgal.”

Boone elnök úr hangsúlyozta, hogy bár az írott történelemben példátlan ez az átalakulás, „a NASA szakértői biztosítottak róla, hogy a nemzetet semmiféle veszély nem fenyegeti. Még egyszer hangsúlyozom: jelenleg nem vagyunk veszélyben, és nem is számítunk rá, hogy a Hold a közeljövőben veszélyt jelentene ránk”.

Az elnök hozzátette, hogy kapcsolatba lépett a világ más vezetőivel is – beleértve Kína, Oroszország, India és az Egyesült Királyság államfőit –, továbbá találkozott a Vezérkari Főnökök Egyesített Bizottságával, valamint az Egyesült Államok hírszerzésének képviselőivel. „Jelenlegi ismereteink szerint ez nem valamely kormány, csoport vagy egyén cselekedete. Mivel ez mindannyiunkat érint, a kormányzatok világszerte együttműködésükről biztosítottak minket, hogy kideríthessük, miként és miért történhetett.”

Dr. Debra Dixon, a NASA vezető kutatója szerint az ügynökség tegnap, keleti idő szerint 17:00 körül figyelt fel a Holdban végbement változásokra, röviddel azelőtt, hogy a Hold, amely a dagadó fázisában jár, láthatóvá vált volna a kora esti égbolton. Dr. Dixon megjegyezte, hogy bár a változás akkor történt, amikor a Hold földi megfigyelők számára nem látszott, ennek nem tulajdonítanak különösebb jelentőséget. „Jelenlegi feltételezésünk szerint véletlenszerű eseményről van szó.”

Dr. Dixon állítása szerint a NASA még nem áll készen határozott nyilatkozatot adni az átalakulás természetét illetően, és mindenkit óvatosságra int, hiszen „a tudományhoz idő kell”. Ezzel együtt azonban dr. Dixon azt mondta, a Hold korai megfigyelései arra utalnak, hogy a felszíne – amely korábban kőből állt – most már részlegesen vagy teljesen „szervesnek tűnő anyagból” épül fel. Dr. Dixon kiemelte, hogy a szerves vegyületek önmagukban nem jelentenek bizonyítékot az életre.

Amikor megkérdezték, a Hold hirtelen változása miképp hat majd a NASA legénységgel végzett küldetéseire, dr. Dixon azt felelte, ezzel kapcsolatban még nem határoztak, és a megfelelő döntéseket Kevin Olsen, a NASA ügyvezetője hozza majd meg John Able-lel, a Diana-program vezetőjével. „Félreértés ne essék, a célunk nem változott. Hamarosan újra amerikaiak lépnek majd a Holdra – mondta dr. Dixon. – Emellett azt is meg kell értenünk, ezek a változások miként hatnak majd bátor űrhajósainkra és a küldetéseikre. Épségben kell eljuttatnunk őket a Holdra. És épségben vissza is kell hoznunk őket.”

3. NAP

Houston, Texas – Johnson Űrközpont

LeMae Andersont nem lepte meg, hogy az első ember, aki felhívta, még mielőtt az elnöki sajtótájékoztató befejeződött volna, az anyja volt.

– Még mindig az a terv, hogy mész a Holdra? – kérdezte a lányát szinte már kiabálva Beverly Anderson, köszönés nélkül, meg sem kérdezve felnőtt gyermekétől, hogy nézi-e egyáltalán a sajtótájékoztatót, amelyet az természetesen nézett.

– Szia, anya – felelte LeMae a telefonba. Közben a telefon csippant egyet, jelezve, hogy valaki próbált üzenetet küldeni neki. Gyorsan elvette a fülétől, hogy megnézze, ki az: Diego Hernandeztől jött, a Houston Chronicle tudományos témákkal foglalkozó újságírójától, aki a NASA-ért is felelt. Az ujjával törölte az értesítést a képernyőről, majd újra a füléhez emelte a telefont. – Jól vagyok, köszönöm, hogy kérdezted.

– Nagyon sajnálom, kicsim – mentegetőzött zavartan az anyja. – Szét vagyok esve. Tudod, hogy értem.

– Igen, tudom.

– Csak néztem azt a sajtótájékoztatót, és arról beszéltek, hogy mi történt a Holddal, és nem akartam, hogy bármi történjen, hogy ne tudjatok odamenni, és most aggódom, hogy törlik az utatokat.

Akkor már ketten vagyunk, gondolta LeMae. Az előző éjjel hiányolta a Holdat az égről, de reggel aztán megpillantotta, túlságosan feltűnő volt a nappali égbolthoz képest, ahogy a holdsarló lassan elsodródott a Naptól. Ma nem ment be az Űrközpontba – kivett egy szabadnapot, hogy befejezze az emeleti fürdőszobája felújítását; a délelőttjét és a kora délutánját leginkább azzal töltötte, hogy begyömöszöljön a helyére egy „okosvécét” –, de az űrhajósok „Diana-csapat” névre hallgató csevegőcsoportjában egész nap pörögtek a legfrissebb pletykák. Csak pletykák, mert az Űrközpontot az előző éjjel lezárták, így információs fekete lyukká változott. Még Ted Wellman, az Űrhajózási Iroda vezetője sem tudott kipréselni semmit a NASA vezetőiből, csak a sajtótájékoztató időpontját.

Ezzel együtt nem azt mondta az anyjának, ami a fejében járt, hanem:

– Amennyire tudom, anya, sem a küldetések ütemezését, sem a részt vevő űrhajósok névsorát nem változtatták meg.

Beverly Anderson jól hallhatóan sóhajtott; olyasféle drámai sóhaj volt, amelyet általában autóbalesetek elkerülésére tartogatott.

– Hát akkor jó – mondta végül. – Tudom, hogy ez milyen sokat jelent neked, kicsim. Már eljutni a Holdra.

– Hm – hümmögött LeMae. Ilyenkor az anyja általában elkezdett arról beszélni, hogy az egyetlen gyermeke már hároméves korában kijelentette, hogy űrhajós akar lenni, amire persze LeMae nem emlékezett – arra emlékezett, hogy gyerekként tűzoltó akart lenni, aki ugyanakkor természetfotós is –, de az anyja égre-földre esküdözött, hogy ez az igazság, csak LeMae nem tudja felidézni. Mindenesetre odáig sosem jutott el, hogy tűzoltó legyen, de jó sok képet csinált, amikor a Nemzetközi Űrállomáson teljesített szolgálatot.

LeMae telefonja újra csipogott, kétszer is. Szinte egyszerre érkeztek az üzenetek, az egyik az állami rádiótól, egy másik a Washington Posttól. Mindkét értesítést törölte, majd visszatette a füléhez a telefont, elcsípve egy kérdés végét az anyjától.

– Megismételnéd, anya?

– Azt kérdeztem, mi az a „szervesnek tűnő anyag”. Az a hölgy a NASA-tól azt mondta, hogy most az van a Holdon.

LeMae fölpillantott a képernyőre, és látta, hogy Deb Nixon beszél a tévében. Erre elmosolyodott; Deb remek tudós volt, de nem annyira jó szónok, és LeMae most eltöprengett, vajon mivel tudták rávenni Debet, hogy ő legyen a NASA szóvivője az elnök sajtótájékoztatóján.

– Valószínűleg semmi különös nincs ebben – felelte az anyjának. – Szerves anyagok megtalálhatók mindenhol a világegyetemben, nincs ezzel semmi baj.

Beverly Anderson éppen csak lemaradt arról, hogy leérettségizzen a középiskolájában, és mindazt, amit kémiából tanult, teljesen el is felejtette, mire LeMae megszületett. Beverly kimondhatatlanul büszke volt az ő tudós űrhajós lányára, ugyanakkor kicsit zavarta is. A család történetében nem akadtak sem tudósok, sem asztronauták. LeMae nagybátyja, Reggie gépész volt, a családban ő képviselte a legtöbb műszaki érzéket.

– Hát nem lenne fantasztikus, ha élet lenne a Holdon? – mélázott el Beverly.

– Mi pont azon dolgozunk, hogy legyen – felelte LeMae. A Diana-küldetéseket arra tervezték, hogy újra embert juttassanak a Holdra, és a küldetések jelentős részét olyan szelenológiai kutatások tették ki, amelyek a hosszú távú jelenlét (más szóval holdbázis) megvalósíthatóságát vizsgálták. LeMae-t izgalommal töltötte el annak a lehetősége, hogy eljut a Holdra, de azt még izgalmasabbnak találta, hogy egy napon akár ott is maradhat. Az alternatívához képest egyre vonzóbb és vonzóbb lehetőségnek tűnt. A Föld egyre gyorsuló ütemben vált elviselhetetlenné.

– Tudom, kicsim, hogy ezen dolgoztok – jelentette ki Beverly, és elkezdett LeMae unokatestvéréről, Garrettről beszélni, aki hamarosan elválik, mert megcsalta a párját egy beosztottjával.

Újabb üzenetjelző csippanás, ezúttal a helyi CBS stúdiótól. Ahogy LeMae félrehúzta, máris újabb üzenet ugrott föl: ezt Dennis Gable küldte, a Johnson Űrközpont kommunikációs igazgatója. Hívj fel, amilyen hamar csak lehet.

LeMae megvárta, ameddig az anyja levegőt vesz, utána azt mondta neki, hogy fogadnia kell egy hívást a melóhelyről. Beverly, akin LeMae érezte, hogy éppen csak belelendült a Garrett-ügybe (akit már évek óta a család fekete bárányai között tartott számon), elfogadta, hogy derékba vágták a pletykafélóráját, de megígérte, hogy később jelentkezik további részletekkel. LeMae nem túl meggyőzően csak hümmögött erre, elmondta az anyjának, hogy mennyire szereti, letette a telefont, és hívta Dennis Gable-t.

– Mondd, hogy senkivel nem beszéltél még a sajtóból – vágott bele Gable, amint fogadta a hívást. A mondat közben érkezett a következő csippanás, a nő pedig megnézte, hogy kitől jött.

– Még nem, de a New York Times épp most jelentkezett be.

– Jézusom – nyögte Gable. – Légy szíves, ne állj velük szóba.

– Nem fogok, de csak azért, mert konkrétan én sem tudok semmit. Ami, mellesleg, elég nagy probléma, Dennis.

– Tudom, LeMae.

– És nem mondanám, hogy repesek az örömtől, hogy ugyanakkor tudom meg, hogy mi van a Holddal, mint a saját anyám.

– Ezt megértem.

– És mi a fenét jelent, hogy Deb arról beszélt, hogy szerves vegyületeket találtak a Holdon?

Gable felsóhajtott.

– LeMae. Kérlek, hidd el nekem, amikor azt mondom, hogy ez az információzárlat nem ellened irányul. Mindannyiunkat homályban tartanak, beleértve engem is. Nekem sem tetszik, de megértem.

– Hogy érted?

– Úgy, hogy a Hold átmérője majdnem ezer kilométerrel megnőtt, szemmel láthatóan egy pillanat alatt, LeMae. Ha tudsz erre nekem egy értelmes magyarázatot adni, örömmel meghallgatom. De addig az a legfontosabb, hogy az emberek között ne törjön ki a pánik.

LeMae erre nem szólt semmit. Helyette kérdezett:

– És mégis mikor szándékoznak eloszlatni ezt a homályt?

– Holnap.

– Holnap?

– Igen, holnap. Összeszedjük a Diana-program összes űrhajósát, néhányatoknak ide kell repülnie. Kevin és John azt akarja, hogy a küldetések összes résztvevője itt legyen, és hallgassa végig a mondandójukat.

Kevin Olsen a NASA, John Able a Diana-program ügyvezetője volt.

– Hát, ez nem hangzik valami biztatóan – állapította meg LeMae.

– Ennél többet nem tudok mondani, mert ennél többet nekem sem árultak el – ismerte be Gable. – Ha többet tudnék, elmondanám. Bár valószínűleg nem telefonon. Az nem elég biztonságos.

– Én biztosan nem fogok neked mesélni a Diana-űrhajósok csevegőcsoportjáról.

– Mondd, hogy titkosított csevegőalkalmazást használtok.

LeMae hallgatott.

– A francba – törte meg a csendet végül Gable. – Holnap reggel nyolcra várnak mindannyiótokat. A Holdanyag-laborban. Ott találkoztok Johnnal.

– A Holdanyag-laborban? – LeMae járt már ott, még meg is fogott néhány mintát (kesztyűben és védőtokozásban). De azt az épületet elég ritkán látogatták az Űrközpont űrhajósai.

– Engem hiába kérdezel, én csak a hír hozója vagyok. Szerintem engem be sem fognak engedni arra az eligazításra. Felteszem, majd csak azután avatnak be, miután már veletek beszéltek. Úgyhogy most csak azt mondtam el, amit John közölt velem.

– Rendben.

– Addig is, légy szíves, ne nyilatkozz a sajtónak, és ne is posztolj semmit a közösségi médiában.

– Arra készültem, hogy tolok egy posztot az új vécémről.

– Hogy micsoda?

– A vécémről. Az egész napot azzal töltöttem, hogy beszereljek egy új vécét a házba. Posztolni akartam róla. Hogy mindenki láthassa, milyen menő és csillogó élete is van egy asztronautának.

– Lehetne úgy, hogy posztolsz a vécéről, és letiltod a kommentelést? Mert most teszem le neked a nagyesküt, hogy egyik komment sem a vécédről fog szólni.

– Várni fogok a vécés posztommal.

– Ezt nagyra értékelem. Holnap találkozunk, LeMae. Gratulálok az új vécédhez.

– Köszi – felelte LeMae, és letette a telefont. Éppen időben, hogy a nappalija ablakán kinézve lássa, amint a CNN közvetítőkocsija leparkol a ház előtt.

M

Ha Hollywoodban filmet forgatnának róla, a Johnson Űrközpontban található Holdanyag-labor elképesztő csúcstechnikának nézne ki sötét termeken átfutó neoncsíkokkal és soktucatnyi monitorból nagy sebességgel ömlő információval. A valóságban azonban a Holdanyag-labor olyan volt, mint egy enyhén lepukkant kutatóintézet steril szobája, ahol számítógép-processzorok ósdi változatait gyártják a leghétköznapibb célokra, például porszívókba és általános biztonsági kamerákba. A labor linóleumpadlójától a mennyezeti fénycsövekig minden úgy nézett ki, hogy egy valamirevaló díszlettervező sikítva szaladt volna ki tőle a világból.

LeMae Anderson végigjáratta tekintetét a Diana-programban részt vevő űrhajóstársain. Mind a tizennyolcan ott szorongtak a labor mintatárolójában. Ott volt velük John Able, Tamara Whitehead, az űrközpont vezetője, Kevin Olsen, a NASA ügyvezetője és a labor két állandó munkatársa. Ebben a vastag falú, jól őrzött helyiségben tárolták az Apollo-küldetések során begyűjtött kőzetmintákat, mindet külön-külön, légmentesen lezárt védőcsomagolásban, amelyeket a Holdon leszállt Apollo-küldetések szerint rendeztek sorba.

A tizennyolc űrhajós, a három igazgató és a két labortechnikus fehér kezeslábast és sapkát viselt; ez a labor teljes területén kötelező volt, legfőképpen itt, a mintákat tároló páncélteremben. A fehér öltözettől LeMae szemében parodisztikus figuráknak tűntek, és az értékelés alól önmagát sem vonta ki.

Még akár vicces is lehetett volna, ha nem lett volna száz százalékig meggyőződve róla, hogy ezen az eligazításon minden olyan dolgot el fognak nekik mondani, amit nem szerettek volna hallani.

John Able, aki egy rozsdamentesacél asztal mellett állt, megköszörülte a torkát.

– Tudom, azon töprengenek, vajon miért vagyunk itt mindannyian – vágott bele a mondandójába. – Nem ezen az eligazításon, hanem itt, a Holdanyag-laborban, a mintatárolóban. A legegyszerűbb, ha megmutatom maguknak. Na most, meg fogunk szegni néhány szabályt, de van felhatalmazásunk Kevintől és Tamarától is, szóval lássunk hozzá.

Davis Baruchra mutatott, aki ott állt mellette.

– Davis, válasszon ki nekem egy Apollo-küldetést, legyen szíves.

– Apollo–13 – vágta rá Davis.

– Oké, ezt én rontottam el – ismerte be Able. – Nem voltam elég konkrét. Válasszon ki nekem egy Apollo-küldetést, amelyik ténylegesen leszállt a Holdon.

– Apollo–14 – helyesbített Davis.

Able tapsolt egyet, és biccentett a labortechnikusoknak, akik odaléptek az Apollo–14 által gyűjtött minták biztonsági tárolószekrényéhez. Az egyikük leakasztott a tárolóról egy pár vastag, könyék fölé érő kesztyűt, és fölhúzta. Utána mindkét technikus megfordult, és várakozóan nézett Able-re.

A férfi LeMae felé fordult.

– Válasszon egy számot egy és négy között.

– Négy.

Able bólintott, és Frannie Levine-re mutatott.

– Egy másik számot, legyen szíves, szintén egy és négy között.

– Három.

– Negyedik oszlop, harmadik sor – mondta Able a kesztyűs technikusnak. A nő átszámolta a polcokat, és óvatosan kihúzott egy dobozt a harmadik sor negyedik oszlopából. LeMae-t a szállodai éttermek ételmelegítőjére emlékeztette. A második technikus lejegyezte a doboz számát, miközben az első óvatosan kinyitotta, feltárva a háromrétegű zacskókba rakott kőzetmintákat.