Andras Fort Claymore

A HÁBORÚ KUTYÁI

Tűzszünet egy menhelyért

(Megtörtént események alapján)

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Andras Fort Claymore

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-963-634-163-3

Ágenda Kiadó

Debrecen

2025

Ajánlás: A Nyíltszívűnek

Mivel a nyílt szívekre majdnem mindig lecsapnak a keselyűk,... Ezért vigasztalásul Neked ajánlom ezt a könyvet. Bizonyságául annak, hogy olykor a Jók is győznek...

***

Ez egy fikció. De megtörtént események alapján készült.

Egész legendák szólnak az Orosz-Ukrán háborús zónába került Kutya menhelyek lakóinak sorsáról, és a rajtuk segítő aranyszívű ukrán, vagy orosz katonákról, civilekről.

Fájdalom és Szeretet, vagy a Kegyetlenség és az Emberség jellemzi ezeket a legendákat.

És az Örök Remény, hogy a Jó mindig győz.

De bármi történhet is, Ők mindig szeretnek.

Szofia Alexejevna, ukrán lövész őrmester.

A ’C’ század rangidős parancsnoka

1. Az elhagyás

Van egy régi szláv szokás. Esküvő előtt a menyasszony nő rokonai a vőlegény kezébe váratlanul egy kiskutyát adnak. Attól függ a vőlegény rokonok általi megítélése, (és végső soron a házasság,) hogy a fiú, hogyan bánik a kiskutyával...

***

A rakéta süvöltve csapott be az udvarra. Az erős robbanás és tűzfelhő után, záporoztak a szilánkok a kennelekre. Pengve pattantak le a sűrű acélrácsokról, s az a néhány, amelyik átjutott rajtuk, az sem sebzett meg egy kutyát sem.

De a legközelebbi találatnál nem biztos, hogy ilyen szerencséjük lesz az állatoknak.

A „Jóreménység” Kutyamenhelyen már csak 10 kutya maradt a 200-ból. Azelőtt itt gyűjtötték össze a kibombázott családok elárvult kutyáit, s azokat a szerencsétleneket, akiket otthagyott az udvaron láncon a családjuk, míg ők elmenekültek a közelgő front elől.

Vagy egyszerűen csak behozták őket, mert nem vihették fel őket a menekültek vonatára, vagy azzal az indoklással váltak meg tőlük, hogy nem fértek fel a menekültek buszára.

Mindenesetre majd 200-an voltak a kutyák még az evakuáció előtt. De aztán, ahogy közeledett a front, evakuálni kellett őket, ha lehet, minél messzebb a harcoktól.

Ez nagyjából meg is történt, a 20 állatvédő önkéntes teherautókkal, kisbuszokkal, sőt, volt, aki kombi személyautóval szállította el a kutyákat kis mobilketrecekbe zárva. 3 napig hordták őket el a harcok közeléből, minél messzebbre, és a harmadik napon egyre erősödő ágyútűzben.

Az aknák és a rakéták már a menhely közelében robbantak. Közeledett a front, csak néhány kilométerre volt. Sietni kellett, mert az egyik lövedék már a kapu közelében robbant fel.

Azonban szegény önkéntesek a 10 legproblémásabb stresszes kutyával nem tudtak mit kezdeni. Ezek a kutyák korábban átéltek bombatámadást, lövöldözést, s ráadásul gazdáik nem leadták őket, hanem a bombáktól, harcoktól haltak meg. Volt olyan köztük, aki a gazdája holttestét három napig őrizte, mire rátaláltak az önkéntesek. És nem is engedte a halott gazdája közelébe őket, úgy kellett injekciós altató puskával elkábítani, hogy betehessék egy szállító ketrecbe, s eltemethessék békében a halott gazdáját.

Hát ilyeneken, és hasonlókon mentek keresztül az itt lévő stresszes, problémás kutyák, akiket a szállító önkéntesek nem tudtak megfogni.

Felfokozott menekülési reakcióik voltak, meg volt az a veszély, hogy világgá rohannak a segítő kezek elől, egyenesen bele a front tüzébe. Mindemellett némelyikük harapott is, ha veszélyben érezte magát.

Az önkéntesek vezetőjének eszébe jutott a nyugtatásos módszer, altató puskával, kennelrácson keresztül... De ehhez nem volt elég idő már. A front vészesen közeledett, s ők ott álltak a kapu előtt, autóikban, az utolsó szállítmánnyal; vagy 20 szelídebb kutyával. Már az ő életük is veszélyben forgott, mert a becsapódó rakéták szilánkjai átütötték a 3.ik autó burkolatát, s az egy megmaradt UAZ ponyváját.

Menni kellett hát. Felpörögtek a motorok, indultak az autók, s az önkéntesek sírva tekintettek vissza az otthagyott kutyákra. Saját magukat okolták ezért, s azt kérdezték maguktól: miért nem kezdtek előbb az evakuáláshoz?

De most már mindegy volt. Már nem csak rakéta szilánkok, hanem nehézgéppuska golyók is tépni kezdték a gépkocsik oldalát.

Nagy sebességre kapcsoltak a poros földúton, majd rátértek a tarlóra, s elhajtottak a fronttal ellenkező irányba, a város felé.

Ők tizen pedig ottmaradtak a sivár kennelekben. Az ágyúdörgéstől reszketve, sírva és ugatva néztek az önkéntesek porfelhőben eltűnő autói után.

A front már két kilométerre volt a menhelytől. Tisztán lehetett látni, ahogyan a katonák folyamatosan hátrálnak a záporozó lövedékek elől. 4 BMP-1-es páncélozott harcjármű hátrált keresztül a szántóföldön. Lövegtornyuk szapora és tompa pukkanásokkal ontotta magából a fedező tüzet. Vele kánonban csattogott az ágyú mellé beépített géppuska is.

A velük szemben előrenyomuló harcosok karabélyainak golyói pedig szaporán kopogtak a harcjárművek páncélján. A hátráló katonák némi tűzharc után odaértek a menhely tárva-nyitva hagyott kapuja elé...

Hátra, hátra nézve észlelték az öreg épületeket, s mellettük a két sorban futó kenneleket. Először nem fogták fel mit látnak, csak annyit, hogy: Fedezék. Végre van védelmük a velük szemben előrenyomuló harcosok golyóitól.

Behátráltak a kapun. Beözönlöttek az irodaépületbe mind a húszan, akik a C századból maradtak. Két fiú közülük sebesült volt. Egyik vérző fél szemmel, a másik véres lebénult karral.

Alexejevna, a 40 éves, több csatát is megjárt veterán őrmester volt a parancsnokuk. Az épület három ablaka körül egyenlően osztotta el katonáit, a két sebesültnek fekhelyet csináltak. És a szakasz fiatal felcsere, Leonov, már kötözte is őket. Nyugtató szavai, finom, ügyes keze csökkentették a stresszt a sebesültekben.

A négy páncélosuk közül az egyik lángolva állt meg a kapuban. A kezelő személyzetük egyenként ugrált ki a szállító jármű hátsó dupla ajtaján, ahonnan dőlt a füst. De egyik sem sebesült meg, csak veszettül köhögtek.

A másik három BMP az előbbi égő páncélost megkerülve befordult az udvarra. Egymás mellett megálltak. A tüzelést is beszüntették, mivel nem volt kire lőniük.

Az őket üldöző, velük szemben előrenyomuló csapat nyomtalanul eltűnt. A katonák nem értették, hogy hova lett az az eddig veszettül lövöldöző több száz katona, de lényegében véve örültek a váratlanul jött csendnek. Kifújhatták magukat. Rá is gyújtottak. Mindegyikük dohányzott. A háborúban könnyű rászokni. Alexejevna kijött az épületből az udvarra. Odabent a fiúk jól elbarikádozták magukat, ők is fújták a füstöt.

Az őrmester először úgy gondolta, hogy most itt megállíthatja az őket üldöző ellenséges csapatot. Az épület jó fedezéket és jó kilövést nyújt lövészeinek, főleg, ha továbbra is támogatják őket tüzükkel a páncélosok.

Szomorúan nézte a kapuban ragadt lángoló páncélost. Ezzel is kisebb a tűzerőnk – gondolta, de vigasztalta az a tudat, hogy a 3 fős személyzet túlélte a rakéta találatot. Hátrafordulva körbenézett az udvaron.

Ahhoz az alacsony épületsorhoz állítja be a páncélosokat. Azok az épületek jó optikai fedést nyújtanak a lövészpáncélosoknak.

De jobban belegondolva mégsem volt igazán biztos abban, hogy itt meg tudja állítani az oroszokat. Tovább kellene hátrálni, (menekülni), ha nem lenne szinte biztos abban, hogy az épületek mögötti nyílt terepen, mindannyian elesnek. Le fogják mészárolni őket az oroszok.

Ekkor vette észre a kutyákat...

– Édes Jézusom – nyögött fel akaratlanul is a sokat próbált katonanő. – Mit keresnek itt ezek a kutyák a csata közepén?

Aztán rövid nézelődés és gondolkodás után rájött, hogy ez egy Menhely, s a helyzet pont fordítva van, vagyis: Mit keres a csata egy Menhely közepén? Hát erre terelte a frontot a Sors.

Alexejevna kifelé nézett, a távolba. Az őket üldöző katonákat kereste. Legalább 300-an voltak, nehézfegyverek is támogatták őket. Nagyon agresszíven és céltudatosan nyomultak előre velük szemben. De most nem voltak sehol. Egyszerűen eltűntek, rakétástul, harckocsistul együtt.

Az őrmester asszonynak ez nagyon nem tetszett. Cselt sejtett, s biztos volt benne, hogy azok forralnak valami váratlant.

Odament a kutyákhoz. 3 egymás melletti kennelben 10 kutyát számolt meg. Rögtön aggódni kezdett. Most már nem csak a saját katonáit féltette, hanem ezeket a szerencsétlen kutyákat is. Kivétel nélkül mindegyik reszketett, annyira féltek a hangos dörrenésektől.

Most mit csináljon velük? – fogalmazódott meg fejében a kérdés. Mert, ha ismét elindul ellenük a támadás, a katonák ugyan találnak fedezéket, de a kutyákkal mi lesz?

Ha egyszerűen kiengedik őket, lehet, hogy azonnal elszaladnak, menekülvén előlük. És szinte biztos, hogy rossz felé menekülnek, egyenesen akár az ágyúzás közepébe.

2. A rátalálás

Az őrmester az a fajta katona volt, aki felelősséget érzett azokért, akiket vezetett, ha, már megszelídítette őket. És az ő életük legalább olyan fontos volt neki, mint a sajátja. De most már a kutyák is itt voltak, úgy érezte, hogy ők is a védelme alá tartoznak. Ha már rájuk talált, az árvákra. És értük is felelősséget érzett már.

Őket is meg kell védenie, akár a civileket. Hiszen akár a civileknek, nekik sincs semmi közük a háborúhoz.

Végigjárta a kenneleket. Egyenként mindegyikük szemébe belenézett, amit tán nem kellett volna. Elfacsarodott a szíve.

Miket élhettek át ezek a kutyik, mielőtt idekerültek? Hisz' nem véletlenül vannak itt. Nem volt nehéz elképzelni.

A könnyes, rémült szemek némán meséltek a bombázásokról, a meghalt gazdákról, akiket haláluk után is őriztek, vagy az elhagyásról, a cserbenhagyásról, s a napokig tartó láncon vergődésről az ágyútűzben. És meséltek a könnyes szemek, s a reszkető testek az emberi hűtlenségről, a gyávaságról, s a csalódásról is...

Mire Alexejevna a végére ért a szemlélődésnek, már tudta, hogy mindent megtesz majd, hogy megvédje őket az embereivel együtt. Olyan volt ez a szemlélődés, mint egy önkéntes hűségeskü.

Egyszerre felemelő érzés volt, és egyszerre teher. Igen teher, hiszen tudta, hogy a kutyák nem engedelmesek neki, nem fogadnak szót, (miért is tennék), nem is tudja őket rendesen elrejteni, ráadásul el kell fogadtatni még az embereivel is őket. Az embereivel igen, vagyis azt hogy ugyanúgy védjék a kutyákat, mint a civileket. Igen, úgy kellett neki ki ez a Hűségeskü neki mint sántának egy púp.

Két őr kivételével magához hívta katonáit. A sebesülteket is beleértve. A lövészek kelletlenül ténferegtek elő az épületből, ahol már megfelelően elhelyezkedtek, s nem értették, hogy miért kell otthagyni a jól védett helyüket, ahonnan kitűnő kilövésük van az őket üldözőkre is. Méltó fogadtatásban részesítvén őket.

De fáradtak is voltak a reggel óta tartó csatától, vagy a 10 kilométernyi loholástól teljes menetfelszerelésben. És el is voltak keseredve a vereségtől, csapatuk fele elesett, s testüket nem tudták magukkal hozni, mert a szemben levő csapat olyan kíméletlenül üldözte őket. S megalázottnak érezték magukat, hogy mindezt hagyták.

Tétován megálltak a kennelek előtt. Alexejevna azonnal rájuk dörrent, hogy álljanak távolabb egymástól, mert ha becsapna egy akna, ne öljön meg azonnal mindenkit. De hát tudták ők is ezt az aranyszabályt, csak most nem érdekelte őket, annyira fáradtak voltak.

Alexejevna még egyet kiáltott, mert a páncélosok legénysége még mindig nem jelent meg. Csak az őrmester újabb ingerült parancsára másztak elő morogva a páncélosokból.

Alexejevna érzékelte, hogy meglazult a fegyelem, az egész napos tortúra és a vereség megaláztatása után. Akkor látták meg ők is a kutyákat, akik addig fekve a kerítés alsó pereme mögé bújtak. Némelyiküknek már alább hagyott a reszketése.

– Hát ezek a kutyák mit keresnek itt? Hogy kerül ide ennyi kutya? – kérdezték vagy ketten is a századból.

– Mi mit keresünk itt? – válaszolt Alexejevna. – Ez itt egy Menhely. S mi idehoztuk nekik a frontot.

– Azt a kurva élet... – morogták a fiúk közül többen is.

Szegények. Na jól megszívták ők is. Mindegyik kennel ajtaján ott volt egy kis táblácskán a kutyák neve. A következő formában:

1. Kennel

Houdini kutya, Худини keverék öregfiú

Cár - Царь - Alabai kan (VIGYÁZAT)

Cárevics - Царевич - fiatal Alabai kan

2. Kennel

Ataman - Атаман - Moszkvai Őrkutya kan (VIGYÁZAT!)

Bohun - Боxун - Angol Szetter fiú

Alexej - Алексей - Orosz Agár kan

3. Kennel

Igor - Игорь - Kaukázusi kan

Bojar - Бояр - Kangal kan (VIGYÁZAT!)

Almácska - Яблочко - falusi keverék apró kis szuka

Maruszja - Маруся - Keverék, szelíd Beagle szerű kis szuka

A fiúk jól megnézték mindhárom kennelt. Lassan elolvasták az ajtókon lévő kis táblácskákat, így azonosítván a kennelekben kuksoló kutyákat.

Az számukra hamar világossá vált, hogy nem akármilyen egyedek vannak ide bezárva. S felderengett számukra az is, hogy feltehetően nem véletlenül hagyták itt a Menhely korábbi működtetői őket. Nagy kaliberű, feltehetően nehezen kezelhető kutyák lehetnek, s az is lehet, hogy némelyikük agresszív.

Hisz' ki tudja min mentek keresztül, mielőtt ide kerültek. Bár most nem sokat mutattak magukból a korábbi hangos lövöldözés és rakéta robbanások sokkhatása miatt.

Csak feküdtek a rács betonpereme mögött, és némán néztek fel a katonákra. De már némelyikük enyhén csóválni kezdte a farkát is. A fiúk döbbenten és sajnálkozva figyelték őket.

– Szegény kutyik... Őket is megszívatta ez a rohadt háború.

– Na, a rohadt dögök! – vakkantotta a század fekete báránya, az Ostoba Emelja. – Csak a bajnak vannak itt. Nyakunkra hozzák az oroszokat.

– Hallgass már! – szólt ki valaki a csapatból.

– Le kell lőni ezeket! – replikázott Emelja. – Csak a terhünkre vannak. Nem tudunk tőlük rendesen harcolni – és a nyomaték kedvért hátáról előre rántotta gépkarabélyát.

– Kussolj el Emelja! – förmedt rá az egyik sebesült lövész, akinek a fél szemén már vastag kötés fehérlett. De az is átvérzett. Vörös csíkokkal festve a gézt.

– Vigyétek innen ezt a hülyét! - mondta az őrmester.

De már késő volt. A kiabálásra, de leginkább a hátulról előrerántott fegyver zörgésére és a rájuk szegeződő látványára azonnal reagált a kutyacsapat. Mind három kennelben fölpattantak, s Emeljával farkasszemet nézve vadul ugatni kezdtek. Az Ostoba ezzel szépen meg is adta a kutyákkal való kapcsolatfelvétel szellemiségét; Rosszindulat, kiabálás, fegyver és agresszivitás.

Az Ostoba nem tudta, hogy milyen rossz módszert próbálgat ezeknél a kutyáknál, akik már amúgy is megismerték a háborút, az emberi hűtlenséget, agressziót, érzéketlenséget és barbárságot.

Ezek az állatok támadással reagáltak a kirántott fegyverre, élesen tudván azt, hogy ez fájdalmat hoz és halált. Így a támadásuk egyszerűen csak elhárító védekező reakció volt.

– Netene... – bődült el Emelja. – Nézd, még támadnak!

S fölhúzta fegyverét, éles golyót engedvén a tárból a csőbe. Ezt a jellegzetes fémes csattanást hallva a kutyák ugatása őrjöngésbe csapott át. Különösen az Első kennelben lévő kutyák, a két Alabai; Cár és Cárevics döngették két lábon a kerítést, lévén ők voltak az Ostobához legközelebb.

Emelja feléjük fordította fegyverét. Majd a következő pillanatban akkora pofont kapott, hogy fegyverét elejtve a hátára esett. A katona, kinek fél szemén kötés volt, megállt fölötte.

– Veszélyes vagy te mindenkire, nemcsak a kutyákra. Régóta figyellek. Még az őrmestert is megcéloztad hátulról odakint csata közben, s csak azért nem lőttél, mert többen figyeltünk.

– Nem igaz, hazudsz! Bizonyítsd be! – fröcsögött a földről fölfelé Emelja.

Telt arca pulykavörös volt, mérhetetlenül nagy és komikusan pisze orra kiállt az arcából.

– Vigyétek innen ezt a marhát! – mondta még egyszer az őrmester. – Én is régóta gyanakszom rá.

Két katona felemelte a földről, de mivel Emelja verekedni kezdett, kapott tőlük még két istenes pofont. Erre kapálódzott és visított, mire a következő már egyáltalán nem kíméletes ütés, az egyik páncélos katona jobbegyenese volt, amely kiiktatta egy időre a tudatát.

– Vigyétek innen – ismételte meg immáron harmadjára az őrmester. – Hátrakötni a kezét, s bezárni a mellékhelységbe.

A katonák két oldalról fölemelték a magában motyorászó Ostobát, s lábait maga után húzva vonszolták az épületbe.