Írta: Tracy Deonn

A mű eredeti címe: Bloodmarked – Legendborn #2

Fordította: Ladányi-Turóczi Csilla

Szerkesztő: Koós Patrícia

Nyelvi korrektorok: Fodor Zsuzsa, Valuska Sára

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Tracy Deonn

© Ladányi-Turóczi Csilla

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Hillary Wilson, 2022

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 690 215 5 (epub), kiadói kód: MX-1686e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Ajánlom minden fekete lánynak, aki valaha „először” ért el valamit

A KEREK ASZTAL RENDJE

VÉRJEL

ELŐSZÓ

EREIMBEN ŐSEIM SZELLEME lángol.

Huszonnégy órája húztam ki az Excaliburt a sziklából. Most megfizetem az árát.

Az ősi penge összetört engem. Összetörte azt, aki voltam. Aki lehettem volna. Aki soha többé nem leszek.

Saját magam szilánkjai lettem.

Briana Matthews, akinek ott volt a kezében az Excalibur, immár darabokra tört – és valami új jött létre belőle.

Valami új. Valami hatalmas. William ezt mondta rólam.

Tegnap este, amikor a magasba emeltem az Excaliburt, a két szellem: Vera, az ősanyám, és maga Artúr Pendragon, úgy dübörgött bennem, mint két dob. Bár évszázadok választották el őket egymástól, mindketten mágiához folyamodtak, hogy hatalmukat a vérvonalukhoz és hozzám kössék. Vera az őseihez imádkozott ezért. Artúr pedig a lovagjai számára létrehozott varázslattal érte el ugyanazt. Amikor a csata véget ért, és végre ágyba zuhanhattam, azt hittem, mindkét ősöm eltűnik. Hogy visszatérnek oda, ahol a szellemek laknak, amikor már nem médium leszármazottjuk testét birtokolják.

Artúr el is hallgatott. És úgy tűnt, Vera is búcsúzik:

– Leányom, meg kell fizetned azért, hogy legenda vagy. De ne félj, nem vagy egyedül!

Csakhogy amit mondott, az nem személyes búcsú volt, hanem ősi üdvözlés.

Most, a hajnali órákban csak fekszem a Mondaszülöttek történelmi otthonában, amit Páholynak hívunk. De nem pihenek. Az ébrenlét fáj. Ledobtam a takarót az ágyról, a bőröm és a lelkem kínosan megfeszül. A hajam nedvesen tapad a nyakamhoz.

Sóhajtva oldalra fordulok, és összeszorítom a szemem. A földön csúszom. Érzem és hallom, ahogy körmeim a padlót kaparják, kétségbeesett zajt ütve az éjszakában.

Mire kinyitom a szemem, a körülöttem lévő szoba eltűnt, és már nem is Bree vagyok.

Hanem…

Selah-nak hívnak. Vera lánya vagyok, aki már felnőtt, és épp gyermeket vár.

Éjszaka van. Iszonyú régen. Fekete nő kísér be egy házba: a nő figyelmes, barna szeme a fejem fölé szegeződik, arra néz, amerről jöttem. Meleg, erős ujjaival megragadja a vállam.

– Siess, kislány. Siess! – suttogja. Nem ismerem ezt a nőt, de ahogy „kislánynak” szólít, az egyszerre sürgető és testvéries.

A ház hátsó részéhez vezet, ahol a padlóban csapóajtó rejlik. Ahogy felemeli a deszkát, egy talajba vájt, korhadó fából épült, rejtett fülke tárul fel előttem.

Egy pillanatra megpihenek itt, de holnap folytatnom kell a menekülést.

Pislogok – és ismét a Páholy szobájában találom magam. Sötét és ismerős. Fényes, széles tölgyfa deszkák húzódnak alattam.

Belégzés. Kilégzés.

Becsukom a szemem. Kinyitom.

A helyszín egy gyorsétterem. A nevem Jessie. Húszéves vagyok.

A kezemben egy halom étlap. A zenegépből ötvenes évekbeli sláger szól.

– Hé, te! Kislány! – szól rám valaki durván és gorombán. A „kislány” szó itt olyan egyértelmű gúnyt hordoz magában, hogy szinte tapintható, mire gondol az illető valójában. Az arcára van írva a sértés. A fehér férfi a bejárat melletti boxban ül, és olyan önelégült a vigyora, mint annak, aki tudja, hogy senki nem fog közbelépni.

– Kiszolgálnál, drágám? – gúnyolódik csúfondáros hangon. Nem csak kigúnyolni akar, de csapdát is állít. Csak merjek visszaszólni.

Fellángol bennem a düh, mellkasomban ég és egyre növekszik a gyökérkemence – de mosoly ül ki az arcomra, ahogy a helyiségen keresztül elindulok felé.

Szeretném őt figyelmen kívül hagyni, vagy inkább üvöltenék vele, de egyiket sem tehetem.

Itt és most nem. Majd valahol, egy napon.

Ahogy elhaladok egy másik box mellett, egy fekete-ezüst ruhás fehér nő kezd el hadonászni.

Megragadja a könyökömet. Írisze, mint a sötét borostyán. Szeme összeszűkül, és a gyanakvás szikrái táncolnak végig az arcomon. Fűszeres füstcsík csapja meg az orromat: olyan, mint egy épp most fellobbant gyufaszál.

Hirtelen pontosan tudom, ki ő. Közülük való. A mágusok Rendjének tagja, akikkel kapcsolatban anyám gyerekkoromban figyelmeztetett.

– Ne hagyd, hogy azok a rendbéli Merlinek elkapjanak! Ne engedd, hogy kettesben maradjon veled bármelyikük is! Ha kék lángokat látsz, menekülj!

A szívem zakatol, de lenyelem a dühömet. Eloltom a tüzet. Elrejtem.

– Asszonyom? – A hangom tisztán csendül és nyugodtnak hat.

A Merlin rám néz. Kétség villan át az arcán. Elmúlik egy szívdobbanásnyi idő. Hallja a szívdobogásom? Érzi a félelmem?

Végül így szól:

– Ne is törődj vele! Elnézést kérek.

Lazít a szorításán, majd elenged, és visszafordul az ebédjéhez. A mágia illata elhalványul, a fegyvert varázslat fedi.

Sóhajtok: megmenekültem. De meleg helyzet volt.

Nem csak az az ember érdemli meg a dühömet. Egy nap, remélem, szembe tudok szállni a Merlinekkel is.

De nem itt és nem most. Majd valahol, egy napon.

Amikor ismét visszatérek a Páholyban lévő szobába, és megint Bree vagyok, észreveszem, hogy izzadó tenyerem bepiszkította a keményfa padlót.

Belégzés. Kilégzés.

Lecsukom a szemem. Kinyitom.

A nevem Leanne. Tizenöt éves vagyok. Naplemente van, egy park mellett sétálok egy barátommal. Kuncogunk, vihogunk.

A sötétben, halványan és méterekkel távolabb egy lény körvonalai derengenek fel. Majdnem áttetsző, és izzik. Kutyaformájú – mellette pedig egy emberalak, aki fényből készült fegyvereket dobál. Az alak a természetesnél gyorsabban mozog. Ózonszag tölti meg az orrom. Az égő méz illata.

Megtorpanok. Csendesen szívom be a levegőt. Szinte megkövülök, ahogy anyám tanította.

A barátom megáll, még nevet, barna szemében tanácstalanság.

– Leanne, mi a baj…?

Nem hallom, mit mond. Csak azt a mantrát hallom, amit anyámtól örököltem. Csendes és dühös szavai csengenek a fülemben:

– Soha ne hagyd, hogy egy Merlin rád találjon. Ha látsz egyet, fuss! Hallod? Futás!

Leveszem a cipőmet. A harisnya marad. Így csendesebbek a lépteim. Elnézést kérek a barátomtól. És futni kezdek.

Előre-hátra röpködök, az idő és a tér között vergődve.

Selah. Mary. Regina. Corinne. Emmeline. Jessie. Leanne. Még az anyámat, Faye-t is látom egy pillanatra.

Nyolc vízió. Nyolc emlék, ami nem az enyém. Nyolc test, amikbe beleköltözöm, olyan életek szippantanak bele, amiket soha nem éltem. Mindenki menekül.

Az elmúlt kétszáz évben Vera vérvonalának minden lánya menekült a Rend elől. Minden anya továbbadta a figyelmeztetést. Én viszont most itt vagyok a központjukban.

Végül egy árnyékos, falak nélküli térbe csúszom be. Előttem egy pár meztelen barna láb áll, lángoktól körülvéve.

– Leányok leánya.

Felállok. Vera áll előttem. Olyan, mint korábban: nő egy üres, sötét világban. Vér és láng kavarog mindkét mélybarna karja körül, a haja a magasba nyúlik, szétterül, mintha egyenest az univerzumba akarna belekapaszkodni.

– Hol vagyunk?

– Ez az élet és halál közötti sík.

A köztes sík… Körülnézek a sötétségben, és érzem a várakozást, de a befejezettséget is. Mint a füst, amely készen áll arra, hogy vagy anyaggá váljon, vagy szétoszoljon.

Mint a hang, amely készen áll arra, hogy meghallgassák vagy elnémítsák. Ez a majdnem és már helye.

– Egyszer már elhoztál ide – suttogom. – Amikor kihúztam a kardot.

Vera bólint.

Miközben beszélek, a szemem könnybe lábad, és a mellkasomat fájó emlékek feszítik.

– Az összes élet, ez az egész menekülés.

– Látnod kellett, mert meg kell értened, ki vagy.

– Hogy ki vagyok…?

– Te vagy a mi nyílvesszőnk hegye. – Vera hangja minden szóval egyre hangosabb. – A lándzsánk hegye. A hajónk orra. A hosszú forróság fáklyája. Te vagy ellenállásunk élő megtestesítője. Kinyilatkoztatás az évszázados rejtőzködés után. A fájdalomból hegesztett penge. A fegyverré vált seb.

– Tudom – motyogom. – Tudom…

– Nem. Nem tudod.

Vera bőrén világosabbá válnak a lángok.

– Az első lánytól az utolsóig nőtt a kemencénk. Minden élet forróbb, mint az előző. Te vagy a vérvonalamban a legélesebb és legerősebb. Mindazzal, ami átfolyik rajtad, megvan a hatalmad arra, hogy megvédd azt, amit a gonosz elpusztítana. Képes vagy szembenézni azzal, amivel szembe kell nézned.

Szavai közvetlenül a mellkasomba áramlanak, minden irányból égetnek.

– Számos okunk volt a menekülésre. Menekültünk, hogy megvédjük magunkat. Menekültünk, hogy ne haljunk meg, hogy a lányaink élhessenek. – Vera előrelép, és a hangja lassú, gazdag lávaként teríti be a bőröm. – De egy cél, egy álom uralkodik mindenekfelett. Tudod, mi az, Bree?

Zihálva megrázom a fejem.

– Nem.

A lángok a bőrén egyre magasabbra nőnek, a haja kinyúlik, nem látom, hol ér véget. Újra pislogok… És újra reszkető, izzadt tinilány vagyok egy történelmi múlttal rendelkező épület padlóján. Égő tüdőm szomjasan szívja be a levegőt.

Könnyezem. A saját könnyeim és másoké is peregnek.

Ha Vera hangja egykor lávafolyam volt, akkor most hűvös obszidián. Borotvaéles.

– Azért menekültünk… hogy neked ne kelljen.

ELSŐ RÉSZ

AZ ERŐ

1

EZ AZ A RÉSZ, AHOL tétovázni kezdek.

Ha logikusan közelítem meg a kérdést, tudom, hogy nem lesz bajom. Már vagy fél tucatszor megúsztam, nem probléma.

A gát olyan mágia, amely megakadályozza az átjutást, és a hálószobám ablaka előtt lévő azért van ott, hogy távol tartsa a betolakodókat, nem pedig azért, hogy bezárja, aki odabent tartózkodik.

Mégis… úgy érzem, okos ötletnek tűnik, hogy leteszteljem a Páholyt körülvevő csendes, csillogó fényfüggönyt, mielőtt az egész testemmel átnyomakodnék rajta. Csak a biztonság kedvéért.

Kezemet a nyitott ablakhoz emelem, és addig nyomom, amíg tenyerem az éterbe nem ér. Az ezüstkék őrláng fellángol az érintésemre, de nem taszít el. Ehelyett lassú hullámban araszol az ujjaim és a csuklóm felett. Szúrós és meleg, de ártalmatlan. Az ujjbegyeim könnyedén áthatolnak az irizáló rétegen, és a túloldalon csípős az éjszakai levegő. Amikor visszahúzom a kezem, a varázslat újra elcsitul.

Kitűnő.

A szél felerősödik, csípős illatokat fúj az arcomba: fényes, fűszeres fahéj. Meleg whiskey. Égő fahasábokból származó füst.

Sel általában kora este, az Árnyszülöttek aktivitásának növekedése előtt állítja fel újra a védelmet, így az éter nyomvonala még friss. Csak meghatározott és mozdulatlan helyek körül helyezhet el gátakat. Épületek, földkörök, egy szoba körül. A Páholyba – a kívánságom ellenére – pontosan azért költöztettek, mert ez az épület egy védőgátak által elzárt valóságos erődítmény. Ez a gát különösen a téglát és a követ burkolja be, és erősebb, mint azok, amelyeket Sel korábban készített, lehetetlenné teszi, hogy valaki valamelyik Mondaszülött vagy Merlin segítsége nélkül bejusson a házba.

Csak egy hónapja vagyok Artúr Leszármazottja, de már most van némi fogalmam arról, hogy Nick mit érezhetett egész életében. Mint aki alig kap levegőt. Csapdába esett. Hiába rendelkezik hatalommal, valójában tehetetlen. Nyugtalan.

Huss. Újabb széllökés éri érzékeny orromat. Összerezzenek és megfordulok. Vetek egy pillantást az éjjeliszekrényen lévő vekkerre. Tíz harminc.

Mindjárt itt az idő.

Visszahanyatlom az ágyra. Sel és a Mondaszülöttek valószínűleg most érik el az őrjáratuk első állomását, a campus déli végéhez közeli kis erdőterületet. Bármennyire is próbálok pihenni, az egész testem olyan, mintha összenyomott rugóból lenne. Várakozás közben még az állkapcsom is keményen összeszorul.

Harapós szél fúj át a nyitott ablakon, ezúttal a kora őszi hideg csiklandozza az arcomat. Emlékeztetőül, hogy közeleg a tél, és hogy az idő elszáll felettünk.

Nem kéne itt lennem.

Minden nap ugyanaz a mondat kering a fejemben. Nem számít, hol vagyok, vagy mit csinálok, ezek a szavak valahonnan a gyomrom mélyéből bugyborékolnak fel, a torkomat kaparják, és valahogy… össze-vissza csapkodnak az agyamban.

Nem kéne angolórán ücsörögnöm és az előadást hallgatnom. Nem kellene négyfogásos menüt ennem a Páholy ebédlőjében. Nem kellene puha ágyban, biztonságban aludnom a Páholy védett falai mögött.

Biztos vagyok benne, hogy a barátaim már kitalálták, mit érzek. Hogy is ne találták volna ki? Greer mellettem ül az előadásokon, így látja, ha rángatózik a térdem. Valószínűleg sejti, hogy bármelyik pillanatban felpattannék a székemből. A négyfogásos ebédek során Pete van mellettem, amikor a tányéron lévő ételt piszkálom, és elfelejtek enni. Amikor a Mondaszülöttek hajnali kettőkor visszatérnek a késő esti járőrözésből, mindig ébren vagyok, az ajtóban várom őket, hogy köszönhessek nekik.

A Mondaszülöttek folyamatosan várnak valamire. Én is folyamatosan várok valamire. Az ogof y ddraig vagyis a sárkány barlangjában történtek óta állandóan ezt csináljuk. Mióta szembesültem, szembesültünk a gyilkossággal és az árulással, és amióta a keserű igazságok napvilágra kerültek.

Mióta Nicket elrabolták – Isaac Sorenson vitte el mellőlem, míg aludtam, a hatalmas Királymágus, akit Nick apjához kötöttek. Senki sem hallott felőlük, nem is látta őket senki.

A frusztráció úgy ég a gyomromban, mint egy darab szén, és ha csak Nick foglyul ejtésére gondolok, lángra lobban, fényesen és ismerősen.

Egy hónappal ezelőtt, mélyen a Carolina Egyetem campusa alatt Artúr Pendragon király szelleme újra felébredt. Bennem, a valódi Leszármazottjában. Ébredése azt jelezte, hogy Camlann, a Mondaszülöttek és az Árnyszülöttek közötti ősi háború ismét fellobbant. Másnap a Régensek, a Kerekasztal Rendjének jelenlegi vezetősége arra utasított minket, hogy ne tegyünk… semmit. Be kell járnunk az órákra, letenni a vizsgákat, sőt, még a bulikra is el kell mennünk, ha meghívást kapunk. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy felhívjuk a figyelmet a Káptalanra – vagy rám –, miközben a Régensek hírszerző ügynökei információkat gyűjtenek az ellenségeinkről és Nick elrablásáról, amelyet egy mindnyájuk által ismert, addig lojális emberük követett el. További utasításig a Mondaszülötteknek azt parancsolták, hogy maradjanak veszteg.

Számunkra ez azt jelentette, hogy hetekig tartottuk vissza a lélegzetünket, miközben a háború küszöbén álltunk. Konkrétan nekem pedig azt jelentette, hogy itt ülök a páholybeli szobámban, egyedül, miközben a Mondaszülöttek az ellenségeinkre vadásznak.

Apámnak már meséltem a Rendről: olyan diákcsoportként mutattam be, amely nagy múltra tekint vissza. Tisztában van azzal is, hogy Nick hívott meg közéjük. De miután megtudta, hogy hirtelen kiköltöztem a campuson kívüli házukba, magyarázatot követelt. A dékánnak, a legjobb barátnőmnek, Alice-nek és a korábbi terapeutámnak, Patriciának kellett meggyőznie őt arról, hogy a Páholy törvényes és biztonságos. Nem mondhattam el neki a teljes igazságot, de biztosítottam arról, hogy nincs biztonságosabb hely ennél. Ez nem hazugság, csak…

Nem kéne itt lennem. Nem akarok itt lenni.

Vagyis az utóbbi időben… Úgy döntöttem, hogy nem is leszek itt.

Legalább pár órára eltűnök.

Még egy pillantás az órára. Tíz negyvenöt. Megfelelő időpont.

Ahogy felmászom a párkányra, kuncognom kell. Annak ellenére, hogy Artúr erejével rendelkezem, soha nem jutott volna eszembe, hogy kiugorjak a másodikról, ha előtte Sel nem ugrik ki a harmadikról – miközben én a hátán csimpaszkodtam.

– Köszönöm az inspirációt, Királymágus! – motyogom vigyorogva, miközben a keskeny fapárkányon egyensúlyozom.

Mi a különbség az ugrás és a zuhanás között? Egy határozott, kemény becsapódás a Páholy kőburkolatába.

– Egy. – Belélegzem. – Kettő. – Összeszorítom a fogaimat. – Három! – Leugrom.

Amikor földet érek, hallom az edzőm, Gillian hangját, aki azt tanácsolja, hogy a becsapódásra tudatosan reagáljak, és inkább hajlítsam be a térdem, de ne zárjam össze. Amikor Gill először edzett engem, mielőtt örököltem Artúr természetfeletti erejét, a lábam még egy fél emeletnyi zuhanást sem tudott volna elviselni. Egy ilyen ugrást nem csak a bokám, de a térdem és a csípőm is megsínylett volna.

Artúr ereje megóv attól, hogy eltörjem valamimet, de semmit sem segít abban, hogy megőrizzem az egyensúlyom. Leérkezéskor megingok, de nem esem el.

Haladás. Csak egy lépésre jutok az épülettől, amikor megállít egy hang.

– El fog kapni egy ilyen éjszakán, ugye, tudod?

Visszafordulok. Egy alak bukkan elő az árnyékból. William áll ott fanyar mosollyal, zöld farmerdzsekiben és kék farmerben.

– És akkor mi van? – fonom keresztbe a karom. – Majd üvöltözik, ahogy szokott?

William szája megrándul.

– Igen. Hangosan fog üvölteni. – Fejét az elsötétített ablakom felé billenti. – Nem rossz ugrás. Vagy landolás, ami azt illeti. Kezdesz hozzászokni Artúr erejéhez.

– Nos, igen – rázom meg a fejem –, de az erő nem elég.

– Soha nem az.

William pontosan tudja, miben áll a valódi erő, és mi nem az. Napi két órában ő a legerősebb közülünk. Erősebb, mint én. Erősebb, mint Sel. Még Felicitynél is erősebb, pedig ő Lamorak Leszármazottja.

Csend. Az ajkamba harapok.

– Azért jöttél, hogy megállíts?

Megtehetné, ha akarná. Valószínűleg meg is kellene tennie, de…

William sóhajt, és kezét a hátsó zsebébe csúsztatja.

– Nem. Megállíthatlak, de akkor is ki fogsz osonni. Egyre kreatívabb módon, gondolom.

William akkor látott először, mikor megsebesített egy pokolkutya. Meggyógyított, miközben alig voltam magamnál, pedig nem tudta a nevemet, és nem is kérdezte, ki vagyok. Nem sokkal később – amikor már eleget tudott ahhoz, hogy sejtse: nem vagyok teljesen őszinte azzal kapcsolatban, hogy miért csatlakoztam a Rendhez – újra meggyógyította a sérüléseimet. William megérti, hogy bizonyos titkok értékesek, és nem ítél meg másokat azért, mert egyes információkat megtartanak maguknak. Ez valóságos áldás. Főleg ma este.

Ahelyett, hogy ítélkezne, szelíd arckifejezéssel figyel engem, és várja, hogy beismerjem a bűneimet. Sóhajtok.

– Mióta?

– Mióta tudom, hogy le szoktál lépni? – A jobb karom felé biccent. – Hétfő óta, amikor reggelinél észrevettem, hogy bénán kötözted be a csuklódon lévő égési sérülést.

Ez négy nappal ezelőtt volt; az égés mostanra nagyjából begyógyult. A hátam mögé rejtem a karom.

– Azt hittem, az ingujjam alatt nem lehet majd észrevenni.

– Tényleg így volt. Rajtam kívül nem is vette észre senki.

Hálás vagyok azért, hogy William mennyire… ért mindent… anélkül, hogy bármit is mondana. De az égési sérülésekről, amelyek megelőzéséhez még nem vagyok elég képzett, nem akarok beszélni.

– Sel is észrevette volna, ha aznap látott volna téged.

– Nos, aznap nem látott – motyogom.

William erre nem mond semmit.

– Azt hittem, járőrözni fogsz a többiekkel – gesztikulálok. – Vagy új testőri feladatot választottál magadnak?

– Bree. – William egy hosszú pillanatig csak néz, és hagyja, hogy a szelíd figyelmeztetés puha súlyként nehezedjen a vállamra. – Ugye nem akarsz bennünket hibáztatni?

– Nem. – Elfordítom a tekintetemet, és elismétlem a mesét, amire mindenki folyamatosan emlékeztett a barlangban töltött éjszaka óta: Ha egy teljesen felébredt Artúr Leszármazottat Árnyszülött vérrel sújtanak le, a Mondaszülött vérvonalak örökre megszakadnak. – Értem.

Először nem terveztem, hogy kiosonok. De aztán a múlt hét egyik napján Greer bevallotta, hogy Sel utasította a Mondaszülött Leszármazottakat és Fegyverhordozóikat, hogy épületről épületre kísérgessenek az egyetemi campuson. Csendesen, nehogy észrevegyem, hogy a többiek készek megvédeni az esetleges támadásoktól. Titokban, nehogy megsértődjek azon, amiért körülöttem legyeskednek.

De így is megsértődtem.

A frusztráció még most is forrón éget, és összeszorítom az öklömet – amíg a körmeim fel nem szakítják a bőrömet. Felszisszenve azonnal ellazítom a kezem. Artúr ereje inkább idegesítő, mint hasznos, ha nem élhetek vele. Felsóhajtok, és visszafordulva Williamre pillantok, aki a kezemet nézi. Istenem, ezt is észrevette, mint mindent.

William a homlokát ráncolja.

– Ha érted, akkor miért vagy dühös?

– Képesnek kellene lennem arra, hogy megvédjem magam. Harcolnom kellene ebben a háborúban, mint mindenki másnak.

– Fogsz is. Csak még nem most. – Elbámul mellettem: az erdő felé, ahová az imént indultam. – Az arénába akarsz menni?

Nincs értelme titkolózni. Bólintok.

Az arckifejezése kétkedővé válik. A kiosonás egy titok; egyedül az arénába menni egy másik.

– Későre jár, a megemlékezés pedig reggel lesz…

– Tudom. – Az ajkamba harapok. – Nem felejtettem el a megemlékezést. Hogy is felejthetném el? A Rend Russ, Whitty, Fitz és Evan tiszteletére rendezett hivatalos gyászszertartása lesz az első temetés, amelyen részt veszek anya temetése óta. – Nem leszek kint sokáig. Megígérem.

– Bree…

Ráteszek egy lapáttal a duzzogásra.

– Kérlek!

William sóhajtva és szórakozott szemforgatással belenyugszik a kérésembe.

– Oké. – Aztán meglepetésemre mellém lép. – De ha te mész, én is veled tartok.

Pislogok.

– Tényleg?

Vállat von.

– Mutasd az utat!

Mindketten elég jól ismerjük az erdőn át vezető ösvényt, így zseblámpa nélkül is elboldogulunk. Ha Sel itt lenne, éterrel világíthatna előttünk.

Bár, ha Sel itt lenne, inkább visszarángatna a házba, annak ellenére, hogy a varázslatai három rétegben alkotnak védelmet a Páholy körül. Az ablaknál lévő csak az első.

Amikor áthaladunk a második védvonalon, William észreveszi a reakciómat. Ahogy az orromat ráncolom, és könnybe lábad a szemem.

– A vérvarázslói képességed lenyűgöző.

– Hogy érzem az éter szagát?

Az egyetlen vérvarázslói adottság, ami mindig rendelkezésemre áll, a mágia érzékelésének passzív képessége: a szememmel látom, az ujjammal ki tudom tapintani. Az orrom pedig elárulja, hogy valaki már használta-e egy varázslatban.

– Nem csak érzed az éter illatát. Bármely Mondaszülött képes rá, hogy érzékelje, ha éter van a közelben, és hogy fegyverként használja, de te meg tudod különböztetni az egyes varázslókat, a hangulataikat. – Csodálkozva ingatja a fejét.

Vera elsősorban azért egyezett bele a vérvarázslatba, hogy segítsen az utódainak megérezni a közeli éterhasználókat, akik vadászhatnak rájuk – különösen a Merlinek kiszagolására alkalmas.

– Kíváncsi vagyok. – William arra a védvonalra mutat, amit magunk mögött hagytunk. Az előbb például mit érzékeltél?

Mély levegőt veszek.

– Egy kicsit odakozmált: Sel dühös volt, amikor varázsolt.

Kuncog. Szünet. Analitikus, orvosi elméjében forgatja a válaszomat.

– Olyan, mintha be lenne dugulva az orrod. Allergiás vagy?

Megfontolom.

– Nem. Inkább olyan… mint amikor valaki elsétál mellettem, és bűzlik a kölnitől.

William átbújik egy ág alatt.

– Sel tényleg mély benyomást tett rád.

Felnyögök.

– Még akkor is, ha nincs a közelben! A védőgátak, a Mondaszülött testőrök, a követelései. Fullasztó.

William nevet, szürke szeme csillog.

– Mi van? – kérdezem.

Lágyan mosolyog.

– Úgy beszélsz, mint Nicholas.

Ma este már másodszor csap fel bennem a fájdalom. Most még rosszabb, mert korábban eltaszítottam magamtól. A Nick elvesztése miatti mély fájdalom nem olyan, mint a gyász megsemmisítő hulláma, amit még mindig érzek, amikor anyámra gondolok, inkább valami élesebb. Ez a bánat úgy csúszik a bordáim közé, mint egy szike. Kapálózom ellene, de nem tudom megakadályozni. A fák összemosódnak. Csíp a szemem. Megállok.

Nick közvetlenül mellettem volt, mikor elrabolták. Nemrég vesztette el királyi címét, és az apja elárulta, mégis úgy döntött, hogy velem marad, amíg én az ő ágyában lábadoztam. Néha azt hiszem, emlékszem a leheletének melegére a kulcscsontomon, karjának megnyugtató súlyára a derekamon. A vállamba suttogott szavaira:

Te és én, B.

– Bree! – William belép a látómezőmbe. A hangja halk, hogy megnyugtasson. – Nincs okunk azt feltételezni, hogy az apja ártana neki.

Elhessegetem a könnycseppeket.

– Attól még baja eshet. És ha így haladunk, ez előbb következik be, mint ahogy odaérnénk hozzá.

William gondosan választja meg a szavait.

– Kétszáznegyvenöt év telt el azóta, hogy Artúr egyik Leszármazottját utoljára hívták. Még senki sem látott olyan pillanatot, amilyenben élünk. Minden, amit a Régensek Főtanácsáról tudok, azt támasztja alá, hogy… kimértek. Óvatosan járnak el most, hogy a háború már ennyire közel ért hozzánk, és Egyszerszülöttek élete forog kockán…

– Nem csak Egyszerszülöttek élete forog kockán – állapítom meg. – Nicket egy gyilkos rabolta el. Az ő élete is veszélyben forog!

William türelmes vonallá préseli az ajkát.

– Ahogy a tiéd is.

Általában nem vitatkozom Williammel, nem igazán. De ebben a témában a pontok és ellenpontok szabályos táncába keveredtünk.

– Kivéve, hogy aki ismeri a Rendet, még mindig azt hiszi, hogy Nick Artúr Leszármazottja. – Veszek egy mély levegőt. – Az apja és Isaac pedig odakint bujkál vele, Árnyszülöttek vannak a nyomukban, akik még mindig nagy örömmel kaszabolnák le. Ami azt jelenti, hogy az ő élete jelenleg sokkal nagyobb veszélyben forog, mint az enyém.

Ezzel nem lehet vitatkozni, és William nem is próbálkozik. Az első parancs, amelyet a Régensek kiadtak, a személyazonosságom titokban tartására vonatkozott, mégpedig a saját biztonságom érdekében. Amíg Artúr nem szólított az ogof y ddraigban, Nicholas Davis számított Artúr Leszármazottjának. A Mondaszülött világ szemében Nicholas Davis még mindig Artúr Leszármazottja. De a valóságban nem az. Mert én vagyok az igazi Leszármazott. Nick nem azért van tanulmányi szabadságon, hogy felkészüljön a trónra lépésre; őt elrabolták, és én vagyok az, aki felkészül. Jelenleg kevesebb, mint húsz ember van a világon, aki ezt tudja – és az életem attól függ, hogy a beavatottak köre a lehető legkisebb marad-e.

Artúr Felébredt Leszármazottjaként és az Örökkévalóság varázslatának horgonyaként én vagyok a Mondaszülött hatalom élő, lélegző megtestesítője. A vérem és az életem motorként táplálja a mágiát, amely az eredeti tizenhárom lovag szellemét és felfokozott képességeit a Leszármazottakhoz köti. Ha egy Árnyszülött démon megölne, a varázslat is elpusztul, és a Mondaszülöttek tizenöt évszázados hatalma véget ér. Egyetlen Leszármazottat sem hívnak többé, és az emberiség az Árnyszülöttek uralma alá kerül. A démonok szabadon táplálkozhatnak az emberi érzelmekből, káoszt és viszályt szíthatnak, válogatás és következmények nélkül támadhatnak. Szóval, tudjátok, semmiféle nyomás nem nehezedik rám.

William felsóhajt.

– A szertartás után több beleszólásod lesz. Mindenbe.

A szemem forgatom.

– Amikor majd ismét kihúzom a kardot a kőből? Ezúttal nagyközönség előtt?

William a homlokát ráncolja.

– A kard kihúzása a csatában spontán és szükséges volt.

És nem is csak én cselekedtem akkor, azt hiszem. Vera, Artúr és én. Együtt. Nem egy kéz, hanem három volt.

– Hivatalosan és szabad akaratodból kell igényt tartanod a címedre a Régensek előtt, hogy kezdeményezd a hatalomátadást. Hogy hivatalossá tedd. Különösen háború idején.

Felhorkanok.

– Artúr a Leszármazottját csakis háború esetén hívja, William.

– Ismert ellenségek elleni háború esetén talán. De ez a goruchel utánzat, ez a Rha…

William mondata hirtelen szakad meg. Felsóhajt, mielőtt újra próbálkozna azzal, hogy beleerőltesse a szájába annak a démonnak a nevét, aki meggyilkolta és olyan tökéletesen utánozta Evan Coopert, hogy az egész Káptalant átverte.

– Ha Rhaz igazat mondott, lehet, hogy más csalók is vannak a campuson. De még ha hazudott is, akkor sem kockáztathatjuk meg, hogy indokolatlanul felhívjuk a figyelmet rád vagy Nick távollétére. Ebben a helyzetben nem tehetjük ezt meg, amikor minden este újabb Kapuk nyílnak, és Camlann a láthatáron van. Nem állunk még készen.

Ez igaz. A Kerekasztal akkor teljes, ha huszonhat Mondaszülött tag van jelen: tizenhárom Leszármazott és a hozzájuk kötött Fegyverhordozó. A Kerekasztal kiegészült ugyan velem, amikor Artúr szólított, de Rhaz megölt négy lovagot: Fitzet. Evant. Russt. És Whittyt. A nevük William szemébe van írva. Elveszett Kerekasztal-tagok, elveszett harcosok, elveszett barátok.

Amikor Fitz meghalt, Sir Bors azonnal hívta Fitz öccsét. De Evan, Russ és Whitty Fegyverhordozók voltak, és a Leszármazottak nem siették el annak eldöntését, hogy kit válasszanak helyettük. Nem mintha sok opciójuk lett volna.

Miután kitudódott, hogy Whittyt egy démon megölte a csatában, alig néhány órával azután, hogy William Fegyverhordozója lett, a legtöbb Apród, aki az idei versenyen fegyverhordozói címre pályázott, visszalépett.

Aztán ott van Nick és én. Nick ugyan már nem Artúr Leszármazottja, de Lanceloté meg nagyon is. A Rend törvénye azt diktálja, hogy nekünk, Leszármazottaknak kell megválasztanunk a saját Fegyverhordozóinkat.

Merlin az eredeti Kerekasztalt huszonhat főre szabta; a teljes hatalmunk eléréséhez huszonhat főre lenne szükségünk – de még öt ember hiányzik.

Közeleg a háború, és még nem állunk készen.

– A Régensek súlyos körülmények között adják át neked a kormányzás jogát, Bree. De nem akarnak olyan belső kört rád örökíteni, amelyben nem bízhatsz meg. Én a magam részéről örülök ennek. – William szemöldöke összehúzódik; pedig ritkán szokta kimutatni a fájdalmát. – Túl sok veszteségünk volt ahhoz, hogy ne legyünk óvatosak, és visszautasítsuk azt, aki a szövetségesünk akar lenni.

A sötétben kinyúlok, és megszorítom a karját, mielőtt továbbmennénk.

Az ajkamat tépkedem a fogaimmal.

– Apropó Eskü… Sel?

– Riasztott volna minket, ha az Esküje azt jelzi, hogy Nick veszélyben van – mondja William nyugodtan. – Nick értékes kártya a pakliban. Lord Davis jól akarja majd kijátszani.

– Még mindig nem hiszem el, hogy Merlin nem tervezett az Eskübe valami nyomkövető varázslatot. Mit ér egy testőr, aki ugyan tudja, hogy a védence veszélyben van, de arról fogalma sincs, hol lehet?

– A régi időkben a Királymágusok sosem tágítottak a védenceik mellől. – William a homlokát ráncolja. – A modern idők tették ezt kihívássá.

Az aréna szinte néptelen, amikor megérkezünk; az éjszakai levegő túl hideg az állatoknak és a rovaroknak. Ahogy leereszkedünk a sziklába vájt lépcsőn, a lépteink felverik a visszhangot. A haldokló levelek és a nedves fa nyúlós, savanykás-édes illata hívogat alulról.

Az első próba éjszakáján ugyanezeken a lépcsőkön sétáltam végig, a szememet Sel bűbája takarta el, és Nick vezetett. Ahogy most sétálok, szinte érzem a kezét, ahogy melegen rásimul a vállamra. Szinte hallom a hangját – halk, szórakozott nevetését egy elfeledett emlékből.

– Nyugi, B., nyugi. Az a baj, hogy ha lezuhansz, a lovagi kódex szerint nincs más választásom, mint utánad ugrani.

– Még mindig hordod a nyakláncát? – ránt ki William hangja az emlékből.

Elértük a lépcső alját, ő pedig mögöttem áll, és azt nézi, ahogy a hüvelykujjammal a mellkasomon függő láncon lévő Pendragon-érmét dörzsölgetem.

Fülig pirulok.

– Igen.

Lehet, hogy az érme Nick ajándéka, de olyan érzés, mintha most osztoznánk rajta. Az egyik oldalon az Artúr-vonal pecsétje díszíti, a király jelképe, a sárkány, a másik oldalon pedig a Mondaszülött szimbólum: egy négyágú gyémánt, amely egy kör felett helyezkedik el. Emlékszem, mennyire felháborodtam, amikor Nick először adta át nekem, mert úgy fogalmazott, hogy „az övé” vagyok, amitől herótom volt. Később beadtam a derekam: elképzeltem, hogy talán úgy is az övé lehetek, hogy ettől tényleg jól érezzem magam. És úgy is lett.

Megrázom a fejem, hogy kitisztuljon, és a füves aréna területére lépek. Amikor elérjük a közepét, William megtorpan.

– Sel utolsó védvonala.

– Követi a fasort. Ellenőriztem.

Állammal a nyílt mező túloldalára bökök. Sel harmadik és legkülső védvonala néhány méterre kezdődik attól az ároktól, ahol Sydney-vel, egy Apróddal az első próba alatt elbújtunk. Onnan a védvonal széles ívben meghajlik, és egy hatalmas kört alkot a Battle Parkon keresztül, amelynek középpontjában a Páholy áll.

William elégedetten bólint.

– Rendben. Mutasd meg, mit tudsz, újonc!

Tudom, mit csinál. Incselkedve emlékeztetett arra, hogy bár én – és nem Artúr – a saját, nehezen megszerzett képességeimet használva sikerrel részt vettem a harci próbán, a többi Leszármazott még mindig évekkel előttem jár, ha arról van szó, hogyan kell éterrel harcolni. Ők már hatéves koruktól arra készülnek, hogy megörökölhetik a lovagjaik képességeit. Hétévesen kezdték el a kiképzést a lovagok által preferált fegyverek gumi és fa változataival.

Én jelenleg tizenhat vagyok – tíz év lemaradással a többiek mögött, és csak most kezdtem el ezt az egészet.

William arra emlékeztet, hogy legyek elnéző önmagammal. Hogy ne feledjem: bármennyire is ügyes, ő is csak ember, mint én. És az emberek kénytelenek lépésről lépésre megtanulni, hogyan bánjanak az éterrel.

A médiumok nem tudják irányítani a halottakat. Még ha akaratlagosan kapcsolatba is tudnék lépni Artúrral, nem hagyatkozhatok – és nem is fogok – a megszállottságra, hogy az ő hatalmát használjam. Ahhoz, hogy én vezessek, képesnek kell lennem hozzáférni az éterhez és irányítani azt önállóan, ahogy a többiek.

Lélegzetem hangos és reszelős a fülemben. Nagyot dobban a szívem egyszer, majd még egyszer. Becsukom a szemem. Megpróbálom lelassítani a szívverésem. Mély levegőt veszek. Tenyerem az ég felé fordítom.

– Az éter körülötted van. – William hangja puha a fülemben. – Már a kezed ügyében.

Az éter körülöttem van. Már itt van.

– Csak suttogj! Ez minden, amire szükséged van.

Elvigyorodom.

– Sel nem suttog, ő egyszerűen kihúzza a levegőből.

William felhorkan.

– Nem az ő példája a mérvadó.

Mély levegőt veszek, és addig nyúztózom, amíg a meleg levegő – az éter – el nem kezd táncolni a bőrömön. Kinyitom a szemem – és hívom az étert. Arra kérem, hogy alakuljon át láthatatlan gázállapotából abba az energiába, amit látok és manipulálhatok – és kék tűz gyúl a két kezem és a karom körül.

– Jó – motyogja William –, az éter máguslángba hívása az első akadály. Most öntsd formába!

A mágusláng egyre forróbb lesz. Sziszegek, de nyugton maradok, és elképzelem, ahogy a kavargó foszlányok belezuhannak az Excalibur tömör masszájába. Gondolatban megalkotom Artúr kardjának markolatát, és belenyomom a lángokat ebbe a felidézett formába. Elképzelem, ahogy a viharként kavargó éter beleolvad Artúr pengéjébe, majd egymásra rétegződik, míg a mágia vékony lapjai éles fegyverré nem válnak.

De az akaratom nem elég ahhoz, hogy a máguslángot szilárddá hűtsem. A képeim nem működnek.

Csak az égésig jutok.

Ahelyett, hogy szilárd masszává tömörülnének, a lángjaim magasabbra csapnak. Az alkarom finom szőre megperzselődik; szenes szag tolul az orromba.

– Gyerünk! – motyogom.

William előrelép.

– Bree, állj! Majd máskor újra megpróbáljuk.

– Nem! – Most kell újra megpróbálnom. Amíg a lángok itt vannak. A penge, egy hosszúkard. Vastag és ezüst, közepén vércsatornával.

– Bree…

– Meg tudom csinálni! – Összeszorítom a fogaimat. – A kardgomb kör alakú. Vörös gyémánttal a közepén.

A sziszegésem egyre élesebb, amíg halk sírás nem lesz belőle. Már nem az éter perzsel, hanem az, hogy nem vagyok hajlandó elengedni az egészet.

– Bree, engedd el…

– Nem! Kell még…

– Engedd el!

A varázslat a bőrömbe harap, az égető érzés egyre mélyebbre hatol. Kiabálok – és végül elengedem.

A robbanás kifelé és lefelé terjed, az arcomba kavarja a földet és az avart, mielőtt az éter megrezdülne és eltűnne.

– A fenébe!

Ökölbe szorított kézzel a földbe csapok – és lyukat ütök a talajba.

William köhög, és a kezével hadonászik, hogy elhessegesse az arca előtt lebegő port.

– Most piszok került a sebeidbe.

Felnyögök. Igaza van. És a hajamba. Újra meg kell mosnom, ha azt akarom, hogy holnap jól nézzen ki.

– A fenébe! – ismétlem.

William letérdel mellém, egyik ezüstfolyadékkal bevont keze az alkaromon nyugszik. Olyan gyorsan hívta a saját éterét gyógyító varázslatért, hogy észre sem vettem. Fényes, citrusos illata lopja be magát az orromba.

– Nincs semmi baj.

– Nem, semmi sincs rendben! Ezúttal Artúr kardját próbáltam megalkotni. Korábban a pajzsával kísérleteztem. Istenem, még egy egyszerű kesztyűt sem tudok létrehozni, William. Artúr páncéljából semmit sem tudok kovácsolni, nemhogy valami olyan szilárdat, ami elég masszív ahhoz, hogy kárt is okozzon valamiben.

William gyengéd ujjaival megfogja a jobb karomat, és megsimogat. Az égések pokolian csípnek, most még inkább, mert apró földszemcsék tapadnak a nyers és fényes vörös csíkokhoz.

– Az éter szilárd anyaggá alakítása számomra is nyomasztó volt, még azok után is, amit tanultam.

– Nincs egy évtizedem arra, hogy megtanuljam! – kiabálom.

William nyilván hozzászokott már Sel kitöréseihez – ő sokkal dühösebb és hangosabb, mint én –, mert nem hátrál meg, sőt fel sem néz, csak folytatja:

– Még azután is, hogy annyit tanultam, hosszú órákba telt Gawain tőreinek vizualizálása és létrehozása. Gyakran megnéztem a fegyvertárban lévő másolatokat, hogy megjegyezzem a súlyukat, érezzem a markolatukat a kezemben. Ismerned kell a fegyvert ahhoz, hogy képes legyél létrehozni. Több időre van szükséged az Excaliburral, azt hiszem. A világon semmi sincs, ami hozzá mérhető lenne, ezt ne feledd! Olyan éterfegyver, amit minden egyes Artúr-ivadék, aki használja, erősebbé tesz, és minden egyes kéz, amelyik forgatja, egyben formálja is.

William bűvereje szó szerint balzsam. Megnyugtat, lecsendesít.

– A te alkotásaid egyáltalán nem égnek. Ilyen magas hőmérsékletről – mutatom a bal kezemmel – ilyen alacsonyra csak úgy lehűtöd az anyagot. – A csuklómra mutatok, amelyet ragyogó ezüst-kék folyadékba tekert.

– Az éter, amit én hívok, közel sem olyan forró, mint a tiéd. És én biztosan nem olyan mennyiségben gyűjtöm össze, mint te.

A homlokom ráncolom.

– Ez mit jelent?

– Azt, amit már tudunk. Hogy szokatlan vagy. Új típusú erő; vagy inkább az erők új kombinációja. Az általunk éternek nevezett láthatatlan energia változékony környezeti elem, amelyet az akarat manipulál, de ezt a manipulációt némileg maga a felhasználó határozza meg. A Leszármazottakat és Fegyverhordozókat a lovagok öröksége korlátozza. Ki tudom önteni Gawain tőreit, és tudok páncélt kovácsolni. Persze nem pontosan a hatodik századi fajtát, hiszen akkoriban nem voltak lemezek, de olyan variációnak kell lennie, ami megfelel Gawain adottságainak. Az egyetlen fegyver, amit létrehozhatunk, az a saját lovagunk választott fegyvere. Démoni örökségüknek köszönhetően a Merlinek bármit képesek varázsolni, amit csak akarnak: botot, kutyát, védőgátat. Te magad az étert… mágusláng formájában arra használtad, hogy démonokat égess el a csatában. Amire a Mondaszülöttek nem képesek. – Tart egy kis szünetet. – Mi a helyzet a vérvarázslói képességeiddel? Képes vagy étert, azaz gyökeret teremteni, majd szilárd anyaggá kovácsolhatod?

Megrázom a fejem.

– A Vérvarázs gyökerem nem így működik. Védekezésre, nem támadásra való.

Amit a Mondaszülöttek „éternek” neveznek, azt a Gyökérvarázslók gyökérnek hívják. Fegyverek kovácsolása helyett a Gyökérvarázslók az ősökkel kommunikálnak, hogy hozzáférést kérjenek a gyökereikhez – és úgy tűnik, nincs korlátja annak, hogy ezt követően hogyan használják: gyógyításra, memóriasétára vagy másra.

De Vera Vérvarázslata egy lépéssel továbbmegy. A barlangban vörös gyökérlángok lobbantak fel bennem, és kiáradtak a testemből, végig a karomon és a kezemen. Bíborvörös tüzet leheltem, amely felperzselte az iseleket, és átégette a démoni húsukat – de csak miután ők támadtak először.

William elgondolkodva hümmög, és éterrel átitatott ujjait a bal karomra helyezi. A szúró égési sérülések a jobb oldalamon már szörnyű viszketéssé halványultak.

– Amit az ogofban tettél… az sokkal erősebb volt, mint bármelyik Mondaszülött fegyverkovácsolása valaha is lehetne. Nem volt szükséged fegyverre; te voltál a fegyver.

William szavai arra emlékeztetnek, amit Vera mondott. Te vagy a vérvonalamban a legélesebb és legerősebb. Belélegzem az emléke hangjait, minden szótag egyfajta vágás.

– De ez a rengeteg erő, Artúr éterpáncélja, Vera Vérvarázs-gyökere nem nekem engedelmeskedett. Most sem. – Újra William szemébe nézek, a hangom határozottabb. – És meg kell tanulnom, hogy irányíthatom mindezt, mielőtt a Régensek rájönnek, hogy képtelen vagyok rá.

– Miért? Te vagy Artúr Felébredt Leszármazottja. Ezen az sem változtat, mennyire uralod az étert. A Beavatási Szertartás révén igényt tarthatsz a címre, sőt meg is koronázhatnak, anélkül, hogy egyetlen éterpáncéllemezt is kovácsolnál. Te voltál az, aki kihúzta a kardot – vigyorog. – Te vagy az örököse, égett karral vagy anélkül.

– De ha én fogom vezetni a Nick utáni kutatást, ki kell érdemelnem a Régensek és a többi Leszármazott tiszteletét. Olyan jónak kell lennem ebben, amilyen Nick lett volna.

– Nos – mondja William együttérzően. – Akarod tudni, mi a diagnózisom? Artúr képességeivel ez csak idő kérdése. Addig is, legalább tudod, hogy működik a Vérvarázslatod.

Prüszkölve a talajba rúgok.

– Nem olyan jól, mint szeretném. Eleinte elmenekültem a Vérvarázslat elől, még ha nem is voltam teljesen tisztában vele, hogy ez az, mert nem akartam megbirkózni anya halálával. Ha szembenéztem volna a problémával, már hónapokkal ezelőtt hozzáférhettem volna a gyökeremhez.

William figyelmesen néz.

– Ezt csinálod most? Szembenézel a kihívásokkal?

Egy pillanatra belegondolok, és ismét Vera utolsó szavai jutnak az eszembe. Forró, éles és lényegre törő szavak. Azért menekültünk, hogy neked ne kelljen. Aztán anya szavai visszhangoznak bennem, abból a rejtett emlékből, amit hátrahagyott. Amikor eljön az idő, ha eljön, ne félj! Harcolj! Anya fele annyit sem tudott a Vérvarázslatról, mint én, és ő amúgy is helyénvaló dolgokra használta. Hogy emberi életeket mentsen.

– Igen – válaszolom Williamnek. – Nem akarok menekülni többé.

– Mi az ördögöt műveltek ti itt?

Selwyn hangja csap át az egész arénán – úgy ver végig rajtunk, mint valami korbács.

Felnyögve kapom fel a fejem. William sóhajt, és megrázza a sajátját.

Sel magas, sötét alakként áll a szikla tetején. Túl messze van ahhoz, hogy lássam, milyen arcot vág, de erre nincs is szükségem, így is érzem a haragját. Még ötven méterről is perzseli az arcomat a tekintete.

Lelép a szikla pereméről. Kabátja felemelkedik mögötte a levegőben, sötét árnyékot vet a kőre. Amint földet ér, már mozog is – és egy dühödt szempillantás alatt mellettem terem.

Ilyen közelről a szeme kemény, fényes arany. Úgy néz ki, mintha most jött volna haza a vadászatról: arca kipirult, hollófekete haját a szél felborzolta, sötét pulóverén koszfoltok éktelenkednek, és étere illata felhőként gomolyog körülötte: friss és forró. Lángra lobbant whiskey.

– Meg tudjátok ezt magyarázni? – harsogja Sel, és Williamre mered.

William ismét sóhajt egyet, még mélyebbet, mint az előbb.

– Helló, Selwyn! Máris visszajöttél a vadászatról?

– A campus tiszta – csattan fel Sel. – Jól rám hoztátok a frászt: amikor hazaértem, és egyikőtöket se találtalak. Adok nektek két percet… nem, egy percet kaptok, hogy megmagyarázzátok, mielőtt elhurcolom Br… – Sel tekintete a karomon landol, ahol William keze pihen.

Biztosan túl dühös, hogy ennyire lassan fogja fel, mi a helyzet.

A Merlin egy lélegzetvétellel magába szívja a gyógyító étert, amely a könyökömtől a csuklómig beburkolja a karomat. Orrlyukai fellángolnak, ahogy a levegőben lévő ózon szagát keresi.

– Megégetted magad – néz fel, és tekintete az enyémre szegeződik. – Már megint.

Ez az első alkalom, hogy a szemembe néz, mióta megérkezett. Egy hete nem láttuk egymást. Ezek az első szavak, amiket napokig tartó hallgatás után hozzám intéz.

Megint veszekszünk, ami egyszer már elválasztott minket.

Az ajkamba harapok, hogy ne kezdjek el üvölteni vele.

– Megmondtam, hogy nem ülhetek csak úgy a szobámban, amíg ti vadászni és verekedni mentek. Nekem kellene…

– Neked vissza kell menned a Páholyba! – vicsorog. – Három réteg védvonal mögé, Briana! – A sebeimre mutat. – Ez nem elég bizonyíték?

Szégyen ég bennem, és a zavar nyilván kiül az arcomra is. Mindezek tetejébe ráadásul még azt is felfogom, hogy Selwyn azért használta a teljes nevemet, hogy megbüntessen.

– Ha egyszer uralni tudom Artúr éterét, nem lesz szükségem a védvonalakra. És nem parancsolhatsz nekem örökké, Királymágus!

Keményen néz rám.

– Addig parancsolgatok neked, amíg sor nem kerül a Királyi Beavatásra, és egy pillanattal sem fogom korábban abbahagyni.

Ezúttal tényleg kiabálok – artikulátlan, frusztrált hang szakad ki belőlem, miközben rávicsorgok.

– Mi van a többiekkel?

Sel felemeli sötét szemöldökét.

– Pontosabban?

– Te… – pattanok fel, de William rögtön visszaránt a földre.

Még nincs éjfél; Artúr erejével meg tudnám törni a szorítását, de ez itt William. Lehet, hogy nem avatkozik bele a vitánkba, de ízig-vérig gyógyító – soha nem hagyja, hogy friss sebekkel távozzak.

– Te utasítottad a többieket, hogy kövessenek engem a campuson!

Sel szája elvékonyodik.

– Így van.

– Nincs szükségem arra, hogy vigyázzanak rám.

– Dehogyis nincs. – Megrázza a fejét. – Van bármilyen fogalmad róla…

Szavait az aréna árkán túlról érkező rövid, sikolyszerű üvöltés szakítja félbe. Vége a vitánknak. A szívem olyan gyorsan kezd el verni, hogy szinte fáj.

Ismerem ezt a sikolyt. Emlékszem rá.

– Sel…

Arckifejezése a meglepetésből egy pillanat alatt halálos összpontosításba vált át.

– Tiéd a bal oldal – parancsolja Sel, ő pedig egyből a jobbomra lendül, miközben éter áramlik mindkét tenyerébe.

William már talpon van, egy szempillantás alatt elfoglalja a helyét. Éterpáncélján a lemezek és láncpáncélok csörögve épülnek fel. Elfojtom az irigységemet.

A magas hangú sikoly ismét felhangzik. A sziklafalnak ütközik, majd visszapattan a fákról, és becsapja a fülünket.

– Hányan vannak? – kérdezem.

– Túl sokan. Lehet, hogy egy falka.

Sel a hátunk mögé és a szikla fölé pillant, ahol az erdő az éjszaka koromsötétjében folytatódik egyészen a Páholyig. Tudom, mit akar csinálni, mire gondol. Vissza akar küldeni arra az útra, ahonnan jöttünk, hogy biztonságban legyek a védvonalai mögött.

– Menj!

– Nem. – Összeszorítom az állkapcsom. – Artúr erejével rendelkezem!

Megvillan a szeme.

– De a bölcsességével nem. – Bármilyen számításokat is végez, bármilyen forgatókönyveket is futtat le a fejében, azokban én nem vagyok benne. – William, szükségünk van Gawain erejére. Mennyi idő kell még?

William a feje felett a Holdra pillant.

– Még néhány perc…

Sel átkozódik.

– Annyi időnk nincs.

– Vidd vissza Breet a Páholyba! – mondja William. – Ezt egyedül is meg tudom oldani.

Sel szeme összeszűkül, ő jobban lát a sötétben, mint mi – és az arca elsápad.

– Nem, William, nem vagy rá képes.

– Selwyn! – William arcán látszik, hogy megsértődött. – Azt mondtam, hogy meg tudom oldani. Ne légy…

– Ó, nem… – Végre látom, mi talált ránk az erdőben.

William követi a mutatóujjamat, és elvörösödik.

– Édes istenem!

Egy tucat hatalmas, páncélozott, teljesen megtestesült pokolróka tűnik elő a fák közül. Lehet, hogy ezek a szörnyek kisebb hatalmú démonok, mint az iselek, de akkorák, mint egy-egy teherautó. Két, harminc láb hosszú sort alkotnak. Zöld, füstös éter száll fel a testükből, és pikkelyes farkuk minden egyes suhintásával tucatnyi felhővé válik.

William megforgatja a csuklóját, majd erősen csap vele egyet lefelé, és két csillogó kesztyű jelenik meg az alkarján.

– Ez nem egy szimpla falka…

– Nem – csikorgatja Sel a fogait. – Egy egész légió.

Mostanra elég étert gyűjtött össze ahhoz, hogy kavargó felhőt hozzon létre a bokánk körül – ami hűvös tapintású és tökéletesen irányítható –, de nem tudom, hogy elég lesz-e. Sel és én alig tudtunk együtt legyűrni három ilyet, pedig azok fele akkorák voltak, mint ezek, ráadásul meg sem testesültek teljesen.

Még soha nem láttam ennyi teljes testű Árnyszülöttet egyszerre. Mennyi éter kellett, hogy elég sűrűvé váljanak ahhoz, hogy az Egyszerszülöttek láthassák őket?

A rókák ekkor érik el Sel védvonalát. A fejükkel mennek neki. Próbálgatják. Minden becsapódáskor éterfodrok jelennek meg, amelyek hirtelen, fényes körökben oszlanak szét a levegőben.

– A védvonal visszatartja őket, ugye? – kérdezem.

Mintha válaszolni akarna, a velünk szemben álló róka hátralép, és lekushad.

Szélesre tárja állkapcsát, fülsértő kiáltást hallat, és Sel védvonalának étere ezüstös füstfolyamban kezd a szájába áramlani.

– Ó, a francba…

Selt újabb és újabb sikolyok szakítják félbe, mígnem mind a tizenkét róka elkezdi a testébe hívni a varázslat egy részét… és a védvonal a szemünk láttára vékonyodik el.

2

SEL ÁLLTÁBAN MEGDERMED. Csak a tekintete jár fel-alá a fogyatkozó védvonalat bámulva, a tizenkét örvényt figyelve, ahogy a rókák szájába ömlik. Nem tudom, hogy gondolkodik-e, vagy teljesen kiborult. Istenem, remélem nem az utóbbi! Nem akarom látni, ahogy Sel kiborul!

Ez a hátulütője annak, ha az étert erős Árnyszülöttek ellen használjuk.

Fegyverként is használható… vagy az ellenségeink elfogyaszthatják, hogy erősebbé váljanak.

Néha ugyanabban a csatában.

William megfeszül mellettem. Gawain egy-egy tőre van a kezében.

– Figyelmeztethetjük a többieket.

Sel a fejét rázza.

– Nincs rá időnk.

Előrelépek, és a mozdulat felkelti a legnagyobb róka figyelmét. A szája becsukódik, lehajtja a fejét, és sötétzöld szemét rám szegezi. A két oldalán álló rókák megfordulnak és szintén rám merednek.

– Tudják, ki Bree – vicsorogja Sel. – Érte jöttek. Vidd vissza a Páholyba! – A parancsot úgy osztja ki, hogy le se veszi a szemét a légióról. – Ha átjutnak rajtam, menj az alagsorba, és nyisd ki az Évszázadok Falát! Zárjátok le magatok mögött, meneküljetek az alagutakon keresztül! – Ledobja magáról a pulóvert, alatta csak egy pólót visel. Így szabadabban mozog a harcban. – Én feltartom őket.

– Hogyan? – kiabálom. – Megeszik a védvonalat! A fegyveredet is megeszik!

A tekintete elsötétül.

– Először el kell kapniuk.

Sel a rókák felé indul, és minden lépéssel egyre nagyobbra nő az általa felkorbácsolt hurrikán. A szél fütyül és felgyorsul, majd felveszi a kívánt alakot: egyetlen hosszú, ezüstszínű éterlánccá válik, amely láncszemről láncszemre épül fel a földön. Az egyik végén egy nehéz, kerek, softball méretű súly materializálódik; a másik végén egy nyél, amely egy gonosznak tűnő, ívelt pengéhez csatlakozik.

Azonnal felismerem a fegyvert az arénában tartott edzésekről, amelyeket Sel saját étervadállataival rendeztek: ez egy láncos kasza. Egy olyan fegyver, amellyel lefoghatod, közel húzhatod, és tisztán átvághatod az ellenséget.

Sel bal kezével megragadja a sarlót, és egy nyögéssel a levegőbe rántja a lánc másik végén lévő nehéz gömböt. A hátán és a karján lévő izmok megfeszülnek, ahogy széles mozdulatokkal pörgetni kezdi a feje felett a súlyt. A második forgásnál a labda már olyan gyorsan mozog, hogy ezüstös, fütyülő foltot képez a sötétségben. A rókák sivalkodása egyre hangosabb.

Két meleg tenyér ragadja meg az arcom, és elfordít a látványtól. Zihálva nézek Williamre.

A tekintete, amely most Gawain mély, lüktető zöldjében izzik, az enyémbe fúródik.

Túlkiabálja a lármát.

– Ha téged kell védenie, nem fogja érdekelni a saját épsége!

– De…

– Futnunk kell, Bree!

Nyelek és bólintok. Oké.

Úgyhogy futunk.

De már túl késő. Csak néhány lépést teszünk a sziklafalon lévő kőlépcsők felé, amikor William riadtan felkiált.

Nagy árny száguld lefelé a sziklán, egy fekete, ember alakú golyó – és egyenesen felém tart.

Anélkül, hogy megállna vagy lelassulna, az árny az utolsó pillanatban lehajol, és egyetlen, zsigeri mozdulattal átdob a vállán. A világ fejjel lefelé fordul. Fájdalmasan zihálva veszem a levegőt. A lény egy szempillantás alatt megfordul, a combomat átkarolva rögzít a helyemen, és rohanvást visszafelé indul, mielőtt William reagálni tudna.

Már így is szédülök, de a pániktól pörög az agyam. A fejem minden lépésnél a lény hátához ütődik, szaggatott darabokra törve a gondolataimat.

Egy Árnyszülött légió. Teljesen testet öltött – elég erős ahhoz, hogy kiiktassa a létszámhiánnyal küzdő Mondaszülött társaságot. Sel egyedül próbálta a védvonalakat fenntartani, és alulmaradt.

Engem elkaptak. Valaki a védvonalon belülről kapott el – ezért nem lehet démon. Nem is goruchel alakváltó. Egy emberi alak támadt rám, épp amikor Sel elfordult… tökéletesen időzített démoni támadással, túl tökéletesen…

Hirtelen bevillan a válasz.

– Úrnőm, Morgaine… – Rhaz figyelmeztetett minket, figyelmeztetett engem. Az Árnyszülöttek és a Morgaine-vérvonal együttműködik. Szövetkeztek a Rend ellen.

Agyam túlélésre programozott része veszi át az irányítást. A düh tisztánlátást pumpál az ereimbe.

Nem hagyom, hogy csak így elvigyenek!

A Morgaine félúton van felfelé a kőlépcsőn, William pedig teljes páncélban üldöz minket. Zárt ököllel rávágok az alak hátára. Egyszer. Kétszer.

Hoppá! A Morgaine megérzi Arthur erejét, mert felnyög – remek –, és megbotlik. Majdnem elejt engem.

Mielőtt újra lecsaphatnék, a Morgaine a bal karját a lábamra szorítja – és felugrik a szikla tetejére. Egyetlen ugrással a csúcson terem.

Egy szívdobbanás, és megint ugrik. Ezúttal a hatalmas fehér tölgyfa nagy alsó ágain kötünk ki, amely a Páholy és az aréna közötti erdőben áll.

Még mindig a vállán lógok, a mellkasom az övével együtt emelkedik, amikor mély lélegzetet vesz, és újra meg újra ugrik egyet, amíg hat emelet magasan nem vagyunk a fa egyik középső ágán.

Hirtelen lehajol, lecsúsztat, és lábra állít, hátamat a széles törzsnek támasztja. Az alattam lévő ág éppen elég széles ahhoz, hogy mindkét lábam elférjen rajta. A gerincemet támasztó kemény kéreg némileg megnyugtat, de ijesztően messze vagyunk a földtől.

A Morgaine-nek csak másodpercek kellettek, hogy felhozzon ilyen magasra, és csapdába ejtsen: nem tudok szabadulni, hiába van a lábamban Artúr ereje.

A rókalégió visszhangzik a távolban – visítanak és kattognak, aztán dühösen üvöltenek. Ahogy támadóm végigszalad a faág mentén, zöld és kék éter villan. Az illető olyan magas, mint én, fekete bőrtunikát és taktikai nadrágot visel övvel. Ujjatlan kesztyűjéből kilátszanak sápadt ujjai. Az arcát és a haját egy nehéz, fekete bőrcsuklya rejti el, miközben az alattunk lévő talajt vizsgálja.

Nem számít. Nem kell látnom az ellenségemet, hogy harcoljak ellene.

Amint megfelelő távolságon belülre kerül, ütésre lendül a kezem, teljes súlyomat beleadom – csakhogy elkapja a jobb öklömet, és az utolsó pillanatban, egyetlen pillantást sem vetve rám, felemelkedik.

A keze magabiztosan tarja az enyémet, rettenetesen erős, ez az erő akár pusztítóvá is válhat…

Megpördülök, és amint megtalálom az egyensúlyom, a térdébe rúgok – hogy arra kényszerítsem: engedjen el.

Visszalép – én pedig előre.

Egy jobb horog a bordájába. Elfordul, mielőtt eltalálnám – túl gyorsan –, és megragadja az alkaromat, kihasználja a lendületemet, kiránt az egyensúlyomból. Megbotlom, majdnem lecsúszom az ágról. Szorosan tartja a csuklómat.

Aztán kuncogni kezd.

Kuncog.

Nevet? Rajtam?

Dühös morgás dübörög fel a gyomromból a mellkasomig – és vörös gyökerem életre kel. A könyökömnél fényesen kivirágzik, végigsuhan a csuklómon, amíg mindkettőnk ökle lángba nem borul.

De csak az egyikünket égeti meg.

A támadóm fájdalmasan felkiált, és visszaugrik az ágra. Ügyesen ér földet, guggolásba, a sarkán egyensúlyozva, egyik kesztyűs kezét a mellkasához szorítva, és halkan sziszegve lép ki az erdő árnyékából.

A gyökerem fénye körülvesz. Az öklömnél pulzál a szívverésemmel a szavakból készült ritmus. Nem fogok elfutni. Nem fogok elfutni. Nem fogok elfutni. Tudom, anélkül, hogy látnám a tükörképemet: a Vérvarázsra jellemző izzó bíborvörös színt ölt.

Még a támadóm szeme is ragyog őseim lángjától.

Felemelem az állam.

– Ki nevet most?

Csend. Egy szívdobbanás, aztán még egy. Majd visszatér a halk kuncogás, és egy szórakozott, fiatal férfihang szólal meg, erős akcentussal.

– Még mindig én… felség.

A kezem körüli gyökér megrezzen. Felség. Összehúzom a szemem.

– Tessék?

– Tehát nem átverés. – Az idegen enyhén pörgeti az r -t. Skót lehet? – Amit az éteredről mondanak.

– Mit tudsz az éteremről? – csattanok fel. A Morgaine felkapja a fejét, és rám néz. A meleg hullámként csap az arcomba. A gyökerem újra fellángol. – Ki vagy te?

Védekezően felemeli a kezét.

– Én…

Hopp! Fényes kék éterkorbács hasít a levegőbe alulról, és a támadóm bokája köré tekeredik. Majd megfeszül.

– Az ördögbe is!

Az izzó ostor lerántja az ágról.

Viszont a támadóm gyors. Esés közben az egyik kezében éterpengét állít elő, és átvágja az ostort.

Selwyn is gyors. Máris a másik srácon van, mielőtt az földet érne.

Egy ezredmásodperc múlva a jövevény már a hátán fekszik, Selwyn pedig felette tornyosul, ostora most fogazott pengévé hosszabbodva a srác torkának szegeződik. Sel mellkasa felemelkedik; kifulladt, vagy dühös, vagy mindkettő. Sárgászöld por és nyálka csorog az arcán és a vállán. A halott démonok darabjai köpenyként csüngenek a válláról. Egy tucatnyian voltak abban a légióban… Mindet megölte vajon?

Selwyn talán nem kedvel most, de azért van itt, hogy megvédjen. Még ha az elmém nem is dolgozza fel ezt a tényt, a varázserőm igen. Gyökérlángjaim csillapodnak, majd elhalványulnak. Egy kicsit megingok, de kitartok. A kis gyökérkitörések nem merítenek le úgy, mint régen, hála az égnek.

– Meg kellene öljelek, amiért hozzáértél. – Tudom, hogy Sel rám gondol, de a veszekedésünk után ez a dühös, birtokló hangnem valahogy nem helyes. Mintha valaki másról beszélne. A Királyi Sarjról, nem Breeről. – Talán… – motyogja –, talán meg is teszem.

– Kane! – A jövevény lehúzza a csuklyáját, és feltárja kócos, sötétbarna haját, amely a feje tetején hosszú, oldalt pedig rövidre van nyírva. A szeme aranylóan izzik.

Fiatal fehér srác, húszéves lehet.

Sel pislog egyet.

– Douglas?

Az elrablóm egy Merlin. Egyáltalán nem Morgaine. Egészen zavarba jövök. Miért próbálkozna egy Merlin azzal, hogy… elraboljon?

– Rég nem láttalak. – Lágy skót akcentus lengi körül Douglas beszédét.

– Nagyon régen.

Sel kővé dermedt arckifejezése aggodalmat kelt bennem. Nem én vagyok az egyetlen, aki észreveszi, hogy nem eresztette le a pengéjét.

– Dobd el a fegyvered, Királymágus! – parancsolja Douglas.

Sel lebiggyeszti a száját.

– Majd ha úgy tartja kedvem.

– Selwyn! – Hallom meg William hangját és lépteit. Áttör a bozótoson, és megjelenik a fám alatt. – Hol van Bree?

– Itt vagyok! – kiáltom. William hátrahajtja a fejét, hogy megkeressen a tekintetével: épp a feje felett vagyok. Ragyogó zöld szeme elkerekedik.

Sel csak most néz fel rám.

– Biztonságban van.

– Nekem hála. – Douglas kihasználja az alkalmat, hogy Sel nem figyel, és félrelöki a Királymágus pengéjét, majd talpra ugrik.

– Miért kellene megköszönnöm a szolgálataidat? – vigyorodik el Sel, és Douglas jobb kezére mutat a pengéjével –, amikor úgy tűnik, maga Briana már kifejezte a háláját?

– Eh – dohog Douglas, és megfordítja a kezét. Még ilyen magasról is látom a bőrkesztyűje közepén éktelenkedő lyukat, amit én égettem bele. Felnéz, míg találkozik a tekintetünk. Belevigyorog az éjszakába: fehér fogai és hosszú szemfogai felvillannak. – Tényleg volt olyan kedves.

Selnek már nincs kedve viccelődni.

– Douglas, te…

– Noswaith dda, Selwyn.

Új hang csendül a tisztáson. Halk és lágy, mint a meleg méz, végigcsúszik a gerincemen, és libabőrös leszek tőle. A fák közül előbukkanó új Merlinnek meleg, olajzöld bőre és sűrű, fekete, rövidre nyírt haja van. Ahogy kilép a tisztásra, megigazítja hosszú, fekete kabátját. Mindkét széles hajtókára egy-egy ezüst Mondaszülött szimbólum van varrva. A vállán lévő ezüstkoszorúk villognak az árnyékban.

A férfi várakozóan néz Selre. Válaszul ő szétterpeszti az ujjait, és elengedi a kovácsolt fegyvert. Az szikrázó felhővé oszlik szét, mielőtt földet érne. Meglepetésemre Sel hallhatóan nyel egyet, és kihúzza magát, mielőtt megszólítja az újonnan érkezőt.

– Noswaith dda, Udvarbíró Mágus.

Összeszorul a gyomrom. Ha az alattam lévő férfi Udvarbíró Mágus, akkor ő a Rend egyik legmagasabb rangú Merlinje. A Régensek Főtanácsának tagja.

Mintha csak végszóra tennék, négy alak olvad ki az erdőből, kettő az Udvarbíró két oldalán. Mágusláng kavarog a tenyerük és a csuklójuk körül, elevenen és varázslatra készen. Aranyló, csillogó, fényes szemük áthatol a szétoszló ködön, és pontosan érzékelem, kik is ők. De az öltözékük is árulkodik. Halálos árnyakká teszi őket: elegáns csizma, fekete nadrág és nehéz, csuklyás köpeny. A fejükre húzott kámzsa sötétbe borítja az arcukat. Ezüstéter-vezető fonállal csíkozott ujjatlan bőrkesztyűt hordanak. Mindegyikük magas és széles vállú, erőt és irányítást sugároznak. Egységesen sorakoznak fel az Udvarbíró mögött, mint valami megfékezett mozgási energia.

A felismerés arculcsapásként ér.

Ezek a Merlinek a Mágusgárda tagjai, amely a Rend elit katonai egységének számít.

Ami azt jelenti, hogy ez az ember nem csak a Tanács egyik Udvarbírója. Ő Erebus Varelian, az Árnyak Udvarbírója. A világon létező legerősebb Merlin.

Zihálok. Hirtelen olyan forróság perzseli a bőrömet és az arcom, amilyet még soha nem éreztem.

Több Merlin mered rám égő szemmel, olyan keményen, hogy összerezzenek.

Erebus azonban szándékosan nem felém fordul, hanem az elpusztított démonok maradványait vizsgálja meg, amik Sel testéről lógnak.

– Úgy tűnik, nem farkasok ólálkodnak a házad körül, Királymágus, hanem rókák.

– Biztos vagyok benne, hogy a farkasok sincsenek messze – mondja Selwyn egykedvűen.

Erebus egy hosszú pillanatig nézi Selt, mintha azt mérlegelné, szemtelenkedni akart-e. Hogy Sel megjegyzése szó szerint értendő-e és a pokolkutyákra vonatkozik, vagy metaforikusan, az új vendégeinkre célzott. Végül Erebus így szól:

– Soha sincsenek messze.

– Megsemmisítettem a légiót. – Sel Erebuson túlra, az erdőbe néz. – De át kell kutatnunk a területet egy uchel után.

– Már átkutattuk a környéket – válaszolja az egyik csuklyás Mágusgárdista. – Nincs egy szál sem.

Sel megrázza a fejét.

– Köztudott, hogy az iselek nem képesek együtt működni anélkül, hogy egy uchel vezetné őket…

– Sok éven át az számított köztudottnak, hogy a goruchel alakváltók kihaltak – állítja Erebus. – Mégis beszivárgott egy ilyen lény ebbe a Káptalanba, alig hat hónapja.

Sel és én megmerevedünk Rhaz említésétől. Sel soha nem gondolta, hogy a goruchelek kihaltak volna. Valójában egyedül ő gyanította, hogy egy goruchel lehet köztünk, tanulmányoz minket, és vár. Az egyetlen hibája az volt, hogy azt hitte, én vagyok az.

Tiltakozás szikrázik az ajkamon, Sel pedig hangosan megköszörüli a torkát. Világos üzenet, fojtsam el a szikrát, mielőtt szavakká válna. Összeszorítom a fogaimat.

Nagyszerű.

Erebus folytatja:

– Ha a vadászatunkat csak arra korlátozzuk, amit ismerünk, az ismeretlen hamarosan ránk fog vadászni – jelenti ki. – És ami a korábbi kijelentésedet illeti, egészen biztos vagy benne, hogy a teljes légiót megsemmisítetted?

Sel felemeli az állát.

– Biztos vagyok.

– Értem. – Az Udvarbíró tekintete most Williamra siklik. – Feltételezem, hogy Gawain Leszármazottja, Sitterson vagy.

– Igen. – William előrelép. – Jó estét, Varelian Udvarbíró uram! Gárdisták!

Odabiccent a néma Merlineknek, akiknek az arca még mindig árnyékban van.

– Nem számítottunk arra, hogy ma este találkozunk a Tanács egyik tagjával.

– Biztonsági okokból nem közöljük, merre járunk – mondja Erebus. – Nyilván megérted. – Félrebillenti a fejét, és Gawain fényes smaragdzöld felvillanását figyeli William szemében. – Régóta lenyűgözőnek találom a Gawain-vérvonal egymással ellentétes képességeit. Egyik kezükben az ellenfél csontjai szétzúzásának ereje rejtőzik, a másikban pedig a gyógyításé. Költői.

William arcáról lehetetlen leolvasni, mit gondol.

– Ezt a szót is használhatjuk.

– Diplomáciai érzék és tapintat. – Erebus szája mosolyra húzódik. Szemfogai hosszúak, ez jelzi Merlinként a korát és erejét. Olyan, mint Isaac. – Megállapítottam, hogy ezek a tulajdonságok is jellemzőek a vérvonaladra.

William bólint.

– Apám egyetértene önnel.

– Ha a terület biztonságos, és a formaságok végére értünk – mondja Sel türelmetlenül –, akkor lehoznám a Királyi Sarjat a… fáról.

Amikor az Udvarbíró végre felemeli a fejét, hogy rám nézzen, a tekintetének ereje majdnem ledönt az ágról. Erebus természetesen már észrevett engem. Ő döntött úgy, hogy utoljára fog üdvözölni.

Szünet. A levegő recseg a várakozástól. Emberi fülnek csendes, de biztos vagyok benne, hogy ezen az átkozott területen minden Merlin hallja a szívem dobogását.

– Nem, nem te hozod le – mondja Erebus szelíden.

Sel feje megrándul.

– Tessék?

Erebus Douglas felé bólint.

– Douglas Gárdista, megtennéd, kérlek?

Mielőtt Sel tovább tiltakozhatna, Douglas két gyors lépést tesz, és felugrik az alattam lévő ágra, majd a következőre, míg hirtelen újra ott van, ahonnan elindult. Hátrébb lépek – és a lábam megcsúszik a máló kéregen. Douglas elkapja a könyökömet.

– Nyugalom, Felség!

Most, hogy a csuklyáját visszahúzta, látom, hogy Douglas Gárdistának mélyen ülő, napbarna a szeme, világosabb, mint Selé. Ilyen közelről meleg fénnyel érinti az arcom.

Selhez hasonlóan ennek a Merlinnek is vannak tetoválásai, de az övéi indaként kúsznak fel a nyakán, vadul hajtanak ki a gallérjából, és végigvonulnak a kesztyűjéből kilátszó sápadt ujjpercein.

Tisztában vagyok vele, hogy az alattunk lévők minket figyelnek, és Sel miatt felháborodva óvatosan húzom ki magam a szorításából.

– Csak vigyél már le!

A szeme csillog.

– Igenis, Felség.

Lassan lép, ezúttal előre jelzi a mozdulatait, hogy lássam, mi következik. Amikor bólintok, lehajol, egyik karját a térdem mögé, a másikat a vállamhoz csúsztatja, és könnyedén felemel. Anélkül, hogy elveszítené az egyensúlyát, megfordul, velem a karjában lesuhan az ágról, és olyan halkan landol, hogy mikor földet érünk, alig érzem.

Amint a saját lábamon állok, meghallom a földből felszálló, halkan morajló hangokat. Csendes tiltakozások az ősöktől, akiket nem ismerek fel. A gyökér megjelenése minimális ahhoz képest, amit a barlangban tettem… de épp elég. Elég ahhoz, hogy a halottak panaszkodjanak.

Nyelek egyet. Fel kell hívnom Mariah-t, amilyen gyorsan csak tudom. Ellenőriznem kell, hogy élők is érezték-e a gyökeremet.

Douglas észreveszi, hogy valami nincs rendben.

– Jól vagy?

Sel szemébe nézek, látom a feszültséget az állkapcsában. Most sok más okból is dühöng, de ott van benne a felismerés is. Pontosan tudja, hogy miért aggódom a Gyökérvarázsló közösség miatt, és pontosan tudja, hogy miért nem szólhatok erről egy szót sem a Mágusgárda előtt.

– Jól vagyok. – Kicsúszom Douglas szorításából, és szemtől szemben állok a várakozó Merlinekkel, meg a Régensek főtanácsának Udvarbírójával.

Erebus szeme a legsötétebb vörös, amit valaha láttam. Olyan színű, mint a szív sűrű vére, majdnem fekete. Az arca érzelemmentes, de a figyelme – maga a tény, hogy figyel – perzseli az arcom érzékeny bőrét. E pillanat előtt azt állítottam volna, hogy Isaac Sorenson a legnyomasztóbb Merlin, akivel valaha találkoztam, de ahogy Erebus Varelian rám mered, Isaac
tekintetét üres fenyegetéssé változtatja. A szívem a fülemben dübörög. Félelem hasít végig az idegeimen – Ha eljön az idő, ha eljön, ne félj!

Anyám lánya vagyok.

És… csupa piszok.

Csak elképzelni tudom, mit lát belőlem Erebus. Az alkaromon vörös csíkokban futnak végig a saját magamnak okozott, még mindig gyógyuló hegek. Valaha fényes fürtjeim kibújtak a kendőből, végeik meglazultak és kócosak.

Hirtelen azonban Erebus tekintete nem is számít. Az ereje sem számít. Ami számít az az, hogy én miként reagálok most, ebben a pillanatban. Nem hátrálhatok meg az első tanácstag előtt, akivel találkozom. És nem is fogok!

Felemelem az állam, és előrelépek, hogy szembenézzek Erebus figyelmének tüzével.

– Varelian Udvarbíró.

Vörös szeme kitágul. Ebből a távolságból a tekintete néma, metsző… de a közeledésemre érdeklődés és várakozás villan át a vonásain.

Le van nyűgözve.

– Matthews Királyi Sarj. – Harsány és visszhangos a hangja, hogy mindenki hallja. – Megtiszteltetés, hogy találkozhatom veled.

Aztán minden figyelmeztetés nélkül Erebus Varelian, a világ legerősebb Merlinje fél térdre ereszkedik, hogy meghajoljon előttem.

3

A MÁGUSGÁRDA TAGJAI egy emberként követik a mester példáját, míg végül már mindannyian előttem térdelnek. Köpenyük vége elterül a földön, feketébe és csillogó ezüstbe borítva a talajt.

William a térdelő varázslókra pillant, majd vissza rám.

Rendben. Itt az ideje, hogy használjam a protokollt, amit annyit tanultam. Megköszörülöm a torkom.

– Keljetek fel, Varelian Udvarbíró Mágus a Nagytanácsból és a Kerekasztal Mágusgárda nemes tagjai!

Erebus és a Merlinek méltóságteljesen felállnak.

Az Udvarbíró szemrebbenés nélkül rám szegezi tekintetét, én pedig rájövök: arra vár, hogy én irányítsam a beszélgetés hátralévő részét.

– Én… – Protokoll, protokoll, gyerünk Bree! Kezdd a formaságokkal! – Üdvözöllek a Déli Káptalanban, Árnyak Udvarbírója. A Régense is elkísérte? Szeretnék találkozni vele.

Erebus elmosolyodik, arckifejezése közelít valami kedveshez.

– Cestra Régens mint a hadsereg főparancsnoka, a Gárda többi tagjával van. Jelen lesz a holnapi ünnepségen. Ahogy a másik két Régens és az Udvarbírójuk is.

Pánik szorítja el a torkomat. Mindhárom Régens és Udvarbíró ott lesz a megemlékezésen. A Hatok Tanácsa, közvetlen a nyakunkon. Hála isten, figyelmeztettem a Gyökérvarázslókat az egyetemen.

Sel elégedetlen, és ezt nem is titkolja.

– Azt tudtuk, hogy további Merlinek csatlakoznak majd az ünnepség előtt. De nem számítottunk sem a Tanácsra, sem a Mágusgárdára.

Erebus felemeli a fejét.

– A Mágusgárda minden helyet ellenőriz a Tanács érkezése előtt. Az előzetes értesítés időt ad ellenségeinknek, hogy megtervezzék ellenünk a támadást.

Hirtelen fellángol bennem a harag.

– Akkor mi vagyunk az ellenség? Ezért nem szóltak, hogy részt vesznek a holnapi megemlékezésen?

Sel rám pillant, felhúzza a szemöldökét.

Erebus pislog.

– Nem, felség. Természetesen nem. – A szája kinyílik, de újra becsukódik, mintha át akarná gondolni a következő mondatát, mielőtt kimondaná.

Megleptük. Jó. Most már tudja, milyen érzés.

Végül Erebus megszólal – észrevehető óvatossággal.

– A Rend vezetőségének nyilvános megjelenésére egy helyen több éve nem volt példa, hiszen Artúr két és fél évszázada nem hívta egyetlen Leszármazottját sem.

– Ez azt jelenti, hogy az egész Mágusgárda be van osztva a hétvégi eseményre? – kérdi Sel, és tekintete végigvándorol az Erebus mögötti néma alakokon.

– Igen, mind a huszonnégy ember a helyszínen lesz – válaszolja Erebus. – Egy támogató egységgel, amely követi őket.

– Elég sok tűzerő egy temetéshez – mormolom.

– Ezekben a bizonytalan időkben, amelyekben az Árnyszülöttek a szemünk előtt rejtőzhetnek, nem lehetünk túlságosan óvatosak, felség. Minden nagyobb összejövetel többletkockázatot rejt magában, és végül is felségednek – rázza meg a fejét homlokráncolva Erebus – nincs még felesküdött Királymágusa.

Ez egy jól irányzott oldalvágás. Feszültség húzza össze Sel szemének külső szélét, de továbbra is hallgat.

Megpróbálom másra terelni a szót.

– Ha úgy kívánod, holnap kora reggel elvihetünk a szertartás helyszínére.

A diadal apró felvillanása Erebus arcán azt jelzi, hogy a feszültség elkerülésére tett kísérletem kudarcot vallott. Ehelyett a szavaim olyan rést nyitnak meg előtte, amelyre nem számítottam.

– Nem szükséges, Királyi Sarj. A másik csapat már ott van. Mi itt maradunk, mert egy Merlin feladata, hogy biztosítsa Felséged teljes biztonságát éjjel-nappal, bárhol is legyen. A Káptalan Páholyában, a környező területeken. Még a határain is.

Egy Merlin feladata. Selre gondol. Ó, nem!

– Szerencsés véletlen, hogy pont jókor érkeztünk – Erebus tekintete mögött ott bujkál a veszély –, ha az, amit ma este itt láttam, a legtöbb, amire a Déli Káptalan Királymágusa képes.

Sel megmerevedik.

– Biztosíthatlak, Varelian Udvarbíró Uram…

– Semmiről nem biztosíthatsz engem, Kane Királymágus! – tör ki Erebusból. – Nem, amikor arra érkezem, hogy egy tucat cedny uffern tör át a védvonalakon. – Rám mutat, az arcomra és a még mindig gyógyulófélben lévő sebeimre. – Nem, amikor arra érkezem, hogy kénytelen vagyok szembesülni a ténnyel: Artúr Királyi Sarja földdel és porral borítva, sebesülten az életéért fut.

Amikor Sel nem cáfol rá Erebus megállapításaira, kinyitom a számat, hogy magam tiltakozzam ellenük, hogy elmondjam, a külsőm és a sebeim nem Sel számlájára írhatók. De bele sem foghatok, mert William megérinti a könyökömet. Nem tudom, hogy a magam kedvéért vagy Sel miatt akarja, hogy csendben maradjak, de a szorítása elég egyértelmű ahhoz, hogy megértsem a figyelmeztetést.

Ne tedd!

Egyszer már mindketten megállítottak. Bízzak bennük, mert ők tudják, mi a legjobb, vagy inkább kiálljak Erebus ellen? Van itt valami… eljárás, a dolgok egy bizonyos sorrendben történő lefolyása, egy régóta várt konfrontáció, amelyhez képest én kívülálló vagyok.

Ezért hezitálok.

Erebus hangja halk és veszélyes.

– Hozzátok elő a démont, amelyet Kane Királymágus elmulasztott elpusztítani!

Sel felkapja a fejét, szeme tágra nyílik, amikor egy hatodik Gárdista érkezik az aréna irányából, és valami izzó, zöld színű lényt húz maga után a bozótoson keresztül.

A hatalmas démon él – bár éppen csak… Egy lándzsa, amelyet Sel jellegzetes mintája borít, a lény torkából áll ki, miközben a róka a fogvatartójára morog. Sel úgy tűnik, néhány centivel célt tévesztett.

– Azt hittem, hogy erre is halálos csapást mértem, akárcsak a többiekre – csattan fel.

– A hit az egy dolog, a valóság valami egészen más, Kane Királymágus – morogja Erebus.

Vöröses pír borítja el Sel nyakát és arcát.

– Igenis, Udvarbíró úr.

Erebus jelére a haldokló rókát tartó Mágusgárdista elengedi a lényt a Merlinek csoportja közepén. Minden Merlin – Selt is beleértve – egyszerre tesz egy lépést felé, hogy bezárja a kört, és megakadályozza a szökését. A démon összeesik, de szemmel tartja ellenségeit.

– Ez miért lényeges, uram? – fordulok Erebushoz dühösen. – Ugyan kihagyott egyet, de a csapatod megtalálta.

– A lényeg… – morogja Erebus.

Ahogy elhallgat, a szél megfordul, és a démon felkapja a fejét, hogy céltudatosan kövessen egy szagot, amíg meg nem találja a prédát – engem. Figyelmeztetés nélkül lendül a Sel és Erebus közötti nyílás felé, hogy hozzám férjen. Erebus megpördül, és egyetlen finom mozdulattal, fél kézzel megragadja a démont ugrás közben. Ujjai olyan mélyen belefúródnak a démon páncéljába, hogy gáznemű éter szivárog onnan, ahová beékelődtek, egészen az ujjpercekig.

– A lényeg, hogy elég egyetlen, jól irányzott halálos csapás egy Árnyszülött démontól, hogy megöljön egy Felébredt Artúr-ivadékot, és a Rend, a Mondaszülöttek tizenöt évszázadnyi áldozatát és győzelmét semmissé, értéktelenné tegye.

A démon vicsorog. Ekkor Erebus ökle olyan forró és fényes kék lángra lobban, hogy szinte azonnal elhamvasztja a rókát. Éterszignója olyan illatjegyekkel borít be, amelyekről ősi fákra és szent helyekre asszociálok: mirhát és gyantát, égő tömjént érzek.

Erebus megtörli a kezét, lesöpri a port a hajtókájáról, és Selwyn felé fordul.

– Abban a reményben adtam neked ezt a posztot, hogy a saját életeddel felelsz Artúr Leszármazottjának életéért.

Sel annyira dühös, hogy alig tud beszélni.

– És el is fogadtam a posztot ezzel a feltétellel – veti oda. – Még gyermekként.

– Csodagyerekként – javítja ki Erebus. – Most mégis kudarcot vallottál.

Sel tekintetében dac szikrázik.

– Nicholas Davis nem Artúr leszármazottja volt, úgyhogy ebben a tekintetben, azt hiszem, mindketten kudarcot vallottunk!

Erebus egy szempillantásra homályba vész – majd Sel torkára fonódik keze. Olyan könnyedén emeli fel, mintha nem lenne súlya. Sel csizmája a füvet súrolja, ahogy a levegőben lóg. Hörögve kapálózik, Erebus csuklóját próbálja elkapni.

– Állj! – kiáltom.

Erebus azonnal elengedi Selt, és egy kupacban a földre ejti, de nem lép el tőle.

– Elnézést kérek, Királyi Sarj!

Ehelyett azt figyeli, ahogy Sel négykézláb köhög és zihál.

Előrelépek.

– Sel…

Sel megrázza a fejét, ezzel megállítva engem. Egy újabb pillanatnyi zihálás után, csillogó, véreres szemmel és kipirult arccal térdre emelkedik. Haragját, amiről zárt ökle és összeszorított szája tanúskodik, csak alig fojtja vissza. Erebus keze alig egy pillanatig volt a nyaka körül, de az állkapcsa alatt máris mély, lila véraláfutások keletkeztek. Meggyógyulnak, és reggelre eltűnnek, de tudom, hogy addig is fájni fognak.

– Kane Királymágus, van magyarázatod arra, ami itt történt ma este? Ha van, most szólj – húzza össze a szemét Erebus –, de csak óvatosan!

Csend. Sel nyel egyet, aztán még egyet, majd feszült hangon megszólal:

– Nincs magyarázatom arra, hogy miért nem védtem meg a Királyi Sarjat.

– Értem – bólint Erebus. – És akkor mid van?

Sel hosszú pillanatig rám néz, mielőtt még visszafordulna Erebushoz.

– Csak a saját tetteimről adhatok számot.

– Ebben a tekintetben – visszhangozza Erebus jéghidegen Sel korábbi megjegyzését – egyetértünk.

A Mágusgárda körülvesz bennünket a Páholyhoz vezető úton. Nem hallom és nem látom őket, de ha csak megboltom egy ágban, a tekintetük máris csípi a bőrömet.

A bal oldalamon Erebus halkan beszélget Williammel. A jobb oldalamon Sel csendes árnyékként lépked. Megpróbálom újra elkapni a tekintetét. Tudatni vele, hogy megbántam, amit tettem, hogy tudom, mennyire elszúrtam.

De nem hajlandó rám nézni. A nyakán és a vállán látható feszültség elég egyértelműen közli ezt velem. Ahogy közeledünk a Páholy hátsó udvarán lévő fényekhez, meglátom a sérüléseit, amelyeket az erdő mélyén nem vettem észre: egy vágás van a kulcscsontja mentén, amit nyálka és rászáradt vér borít. A vér a halántékán félig elkenődött az izzadságtól. Még a fülében lévő ezüstdugók is koszosak. Egy pár karom vághatott végig a bal lapockáján, átszakítva fekete ingét. Bűntudat marcangolja a gyomrom.

Sel középső védvonala végigsöpör az arcomon. Két Mágusgárdista bukkan fel ekkor az erdőből, megfordulnak, és belülről szembefordulnak a védvonallal, tenyerüket a láthatatlan falhoz nyomva.

Sel rosszallóan nézi a munkájával babráló Merlint.

– Csak nemrég varázsoltam oda azt a védvonalat.

Mire Erebus:

– Meg fogják erősíteni.

Sel a szemét forgatja, mi pedig hátrahagyjuk a két Gárdistát. Amikor elérjük a hátsó gyepet, több lámpa világít a házban, mint amikor elmentem. A többi Mondaszülött is visszatért a járőrözésről. Semmi kétség, a kései vacsorát fogyasztják épp, átkutatják a hűtőszekrényt és a kamrát. William az oldalsó bejárati ajtó felé sétál.

– Elnézést kérek. Mindig bejelentkezem, amikor visszatérnek, hogy megnézzem, vannak-e sérüléseik.

– Sitterson Leszármazott. – Erebus hangja megállítja.

– Igen? – fordul meg William. Amikor röviden rám pillant, tekintete halványzöldnek tűnik a Páholy külső részén lévő reflektorok fényében. Gawain ereje még mindig világít benne.

– Kérlek – mutat Erebus az egyik őr felé –, vidd magaddal Olsen Gárdistát. Egy pillanat múlva csatlakozom, hogy bemutatkozzam a többi Mondaszülöttnek.

Az őr hátraveti a csuklyáját, és egy magas, rövid, szőke copfos nőt pillanthatunk meg. A haja a füle felett le van borotválva. William bólint, és vele együtt fordul meg.

Homlokráncolva nézem, ahogy elsétálnak.

– Williamnek nincs szüksége kíséretre a saját otthonában.

A hangom hallatán a Gárdista sarkon fordul, karját a háta mögött tartva. A tekintete rám villan, majd vissza Erebusra. A megjegyzésemet nem parancsnak szántam, de ez a Merlin annak vette, és most tisztázásra vár, vagy tőlem, vagy Erebustól.

– Elnézést kérek, Felség – pislog Erebus. Kétszer. Őszintén megviseltnek tűnik. – Csak arra kértem Olsen Gárdistát, hogy kísérje el Sittersont Leszármazottat, nem pedig arra, hogy testőreként működjön közre. Kötetlenebbül tudja közölni mindenkivel, hogy megérkezett a Mágusgárda, mint ha mindenféle hivatalos formákhoz ragaszkodnánk. Úgy gondoltam, hogy ez könnyebb lesz egy, a vadászatról épp csak visszatért, és kétségkívül ágyba kívánkozó Mondaszülött csapat számára.

Erebus megáll, most ő is a válaszomra vár.

Olsen mögött William vállat vont.

– Rendben – mondom. – Köszönöm a magyarázatot.

Erebus biccent.

– Természetesen.

Olsen néma pillantással visszafordul, és Williammel együtt a házhoz sétálnak.

– Kane Királymágus – mondja Erebus, a Páholy hátsó homlokzata és a lakószinteket jelző ablaksorok felé mutatva –, ezek közül melyik a Királyi Sarj szobája?

Sel tekintete az ablakomra siklik – és elsötétül.

– Második emelet, harmadik ablak.

Erebus szeme összeszűkül.

– Az, amelyik nyitva van?

Sel rám mered, miközben válaszol.

– Igen.

Összerándulok.

– Ez az én…

Erebus kíváncsian fordul felém.

Hezitálok. Ha azt mondom, hogy a nyitott ablak az én hibám, és nem Selé, akkor be kell ismernem, hogy sikeresen játszottam ki Sel erőfeszítéseit, amit a biztonságom érdekében tett. És Erebus hozzá fogja adni ezt a hiányosságot Sel egyre növekvő listájához, melyen látszik, hogy nem teljesíti a kötelességét.

– Van egy harmadik védőréteg – dadogom végül, teljesen elkerülve a magyarázatot – az üveg és a tégla körül, mindenütt.

Erebus elgondolkodó hangot ad ki, miközben az épületet tanulmányozza.

– Védelem a becsapódások és behatolások ellen? – kérdezi.

– Igen – válaszolja Sel.

Még egy hümmögés. Erebus végül meghozza a döntést.

– Zhao és Branson – kiált fel.

A három megmaradt Mágusgárdista közül kettő néma suhogással jelenik meg mellette, és egyszerre veszik le a csuklyájukat. Az egyik magas, kelet-ázsiai férfi telt szájjal és ragyogó aranyszínű szempárral. A másik fehér férfi, akinek zöld-arany a szeme. Mindketten a Gárda jellegzetes, rövidre nyírt frizuráját viselik.

– Igen, uram? – kérdezik.

– Egyikőtök menjen a műút bejáratához – rendelkezik Erebus. – A másik itt marad az udvaron.

A Merlinek bólintanak, majd elsuhannak a közelünkből, mint két folt, amelyek ellentétes irányba tartanak.

Már csak Sel, Erebus, Douglas és én maradtunk. Sel arckifejezése gondosan megtervezett unalomról árulkodik. Kíváncsi vagyok, van-e itt valaki, aki ezt tényleg beveszi. Kíváncsi vagyok, hogy a szokásos szemtelensége csak tovább bosszantja-e Erebust.

– Akkor itt végeztünk? – húzza ki magát.

– Nem. – Erebus int Douglasnak, aki végszóra előrelép. – Úgy vélem, itt az ideje, hogy elvégezzük a hivatalos bemutatkozást is. – Erebus rám néz, majd a Merlinre. – Briana Matthews Királyi Sarj, kérlek, hadd mutassam be Larkin Douglas Gárdistát.

Pislogok.

– Larkin?

– Szólíts Larknak – hajtja le a fejét –, Felség.

Erebus elmosolyodik.

– Douglas a Gárda legfiatalabb tagja, de a legjobb tagunk képezte ki.

– Te, mester? – kérdezi Sel álmélkodva.

– Nem – válaszolja Erebus egyszerűen. – Az apja, Calum Douglas.

– Hogy van az apád, Douglas? – kérdezi Sel villogó szemmel. – Még mindig dühös, hogy a fia kikapott egy Kane-től?

Lark nem harap rá Sel csalijára.

– Túltette magát azon, hogy nem engem választottak Királymágusnak, amikor bekerültem a Gárdába – feleli nyugodtan. Aztán csillogó szemmel felém fordul. – Lehet, hogy Selwynnek itt van a feltűnő cím, de mi kapjuk a legjobb terepmunkákat.

– Igen – sóhajt Sel. – Amikor nem a Régensek biztonságáért felelnek, a Mágusgárda a legsötétebb árnyékban tevékenykedik, és a legveszélyesebb Árnyszülött légióval száll szembe, bla-bla-bla.

– Amíg meg nem koronázzák az uralkodót – vonja meg Lark a vállát.

– Igen, amíg az uralkodót meg nem koronázzák, mert azután… – Sel hirtelen hallgat el, a szeme összeszűkül.

Tekintete Lark és Erebus között cikázik.

– Akkortól a Gárda egyetlen feladata, hogy megvédje a királyt.

A levegő valami meg nem nevezett feszültségtől sűrű.

Megköszörülöm a torkom.

– Valamit nem értek.

– Azt hiszem, ezzel én is így vagyok, Briana – mormolja Sel.

Csendes sajnálkozás látszik Lark ajkán.

– Nézd, Kane…

Erebus hozzám fordul.

– Felséged tisztában van a Rend szervezeti kereteivel? A szervezeti felépítéssel?

– Igen. A legelső estén, amikor csatlakoztam a Káptalanhoz, Lord Davis elmondta, hogy a Rend olyan, mint egy test, amelynek a részei együttműködnek. A Mondaszülöttek a Rend dobogó szíve.

Erebus mosolyog.

– Igen. Felséged lesz a fej és a korona. De Király hiányában, még akkor is, ha már megkapta a Hívást, a Régensek jelentik a gerincet. Árnyrégenseként Cestra felügyeli a Merlinek hadseregét, a Mágusgárdát, a Rend hírszerző hálózatát és a Rend összes biztonsági erejét.

– A biztonsági erők tagja a Királymágus is – jegyzi meg Sel halkan.

Korábbi arroganciáját mintha letörölték volna a vonásairól.

– Kivéve, hogy az Esküm felülír minden olyan parancsot, amelyet te vagy Cestra Régens adhattok.

– Ez igaz volt… – válaszolja Erebus lassan –, mindaddig, míg ki nem derült, hogy az Esküd nem a megfelelő személynek szól.

Sel állkapcsának egyik izma megfeszül. Hirtelen közelebb lép, és – teljes megdöbbenésemre –, hetek óta először megérint. Hosszú ujjai a csuklóm köré fonódnak – de a szorítása nem gyengéd, és a tenyere izzadt.

– Ha ennek a középkori politikai leckének vége, akkor azt hiszem, itt az idő, hogy a Királyi Sarj nyugovóra térjen.

– Selwyn, azt hiszem, rájöttél, hogy nem ok nélkül mutattam be itt Larkint… – Erebus hangja nem barátságtalan, de határozott. – Az elmúlt hónapban nyújtott szolgálataidat nagyra értékeltük, de…

– Mondd ki! – morogja Sel.

– Douglas Gárdista fogja mostantól védeni a Királyi Sarjat, és ő marad a kísérője, amíg a Királymágusi Eskü össze nem köti őket.

4

EREBUS SZAVAI ólomtakaróként borulnak ránk. A gyomrom összeszorul, miközben Sel tökéletesen, hátborzongatóan, veszélyesen mozdulatlanná válik.

Erebus zavartnak tűnik.

– Valami gond van?

– Nekem nincs… Nincs szükségem Királymágusra – dadogom. – Meg kell találnunk Davis Leszármazottat, és épségben haza kell hoznunk.

Erebus teljesen figyelmen kívül hagyja a Királymágus elleni tiltakozásomat.

– Azt hallottam, hogy te és Davis Leszármazott elég közel álltok egymáshoz? Igaz ez? – Szeme kíváncsi, szája barátságosan görbül, de ez a kérdés nem ártatlan.

A Régensek nem engedik meg, hogy a Leszármazottak romantikus kapcsolatot létesítsenek egymással, ha fennáll annak a veszélye, hogy a kapcsolatukból gyermek születhet. Azok a gyermekek, akik több vérvonallal rendelkeznek, megkérdőjelezhetik – vagy akár meg is törhetik – a Rend azon képességét, hogy nyomon kövessék és megjósolják, melyik utód lesz Leszármazott, és melyik ősi lovag hívja majd őt. A vérvonalak precíz nyomon követése az egyetlen módja annak, hogy a Kerekasztal ilyen sokáig szervezett maradt. Nick és én persze mindketten élő bizonyítékai vagyunk annak, hogy a Rend által gyakorolt kontroll sem mentes a hiányosságoktól. A szervezeten belül senki sem ismerte valódi származásunkat, mielőtt Lancelot hívta volna Nicket, Artúr pedig engem.

Ennyit arról, hogy milyen nemesek a szándékaik.

– Közel állunk egymáshoz – válaszolom semleges hangon.

Sel elengedi a csuklómat, és elfordítja a tekintetét. Megköszörüli a torkát.

– A vérvonalukról szóló leleplezések előtt Davis Leszármazott Matthews Királyi Sarjat választotta előbb Apródjának, majd a Kiválasztási gálán Fegyverhordozójának. Szándékukat nyilvánosan fejezték ki.

Erebus mereven bámulja Selt.

– Olyan Esküre vonatkozott a szándékuk, amit nem lett volna szabad letenniük, igen. Tekintettel arra, hogy mindketten Leszármazottak, nem köthetők egymáshoz ilyen módon. Attól tartok, ennek az igazságnak az a sajnálatos mellékhatása, hogy néhány kapcsolatnak a háttérbe kell szorulnia mások érdekében. – E halk figyelmezetés előadása közben Erebus visszafogottan mosolyog. – Gondolok itt, felséged és a Tanács közötti kapcsolatra, Királyi Sarj. Vagy a közted és az új Királymágus között létrejövő kötelékre. Meg kell értened, hogy a személyes biztonságod minden mást felülír.

– Nekem pedig az a legfontosabb, hogy megmentsem azokat, akik nálam közvetlenebb veszélyben lehetnek – ellenkezem. – És nem fogom magam egy életre elkötelezni valaki mellett, akit nem ismerek.

Erebus nagyot sóhajt.

– Kérlek, próbáld megérteni, mi hogy látjuk a dolgot. Nemcsak az példa nélküli, hogy egy ilyen korú Artúr-leszármazott nem kötődik Királymágushoz, de történelmünkben még soha nem fordult elő, hogy Artúr Leszármazottja úgy ébredt volna fel, és vált volna Királyi Sarjjá, hogy nem volt mellette Királymágus. Douglas Gárdista a legjobb jelölt, de… – Erebus kihúz egy tabletet a kabátja belső zsebéből –, ha Larkin nem nyerte el a tetszésed a királymágusi cím tekintetében, összeírtam még további hat Merlin-jelöltet, hogy átgondolhasd, melyikük felelne meg inkább. Mindegyikük legfeljebb egy évvel idősebb nálad, felség, mindkét nemből vannak jelöltek, különböző varázslási specialitások jellemzik őket, és a személyiségük is különböző. Bárkit választasz, egy napon belül itt tud lenni. Cestra Régens és én közvetlenül a holnapi Szertartás után a barlangban tárgyalhatunk a potenciális Királymágusokról.

A szemem megrebben, megdöbbenek az éles fordulattól.

– A Szertartást már holnap akarják megrendezni?

Erebus felhúzza a szemöldökét.

– Nem érzed magad felkészültnek, hogy a Királyi Rítus keretei között felkenhessünk?

– Nem érzem. Vagyis de. – Vadul dobog a szívem. Egyszerre túl sok minden történik, túl gyorsan. – Készen állok. Csak nem gondoltam, hogy ilyen hamar sor kerül rá.

– Halasszuk el?

– Ne! De – teszem acélossá a hangom, most már szilárdabb talajon állva –, ha a Szertartás után lesz időnk, szeretnék többet megtudni arról, hol tart a Davis Leszármazott utáni kutatás. Ismétlem: számomra ő a legfontosabb.

– Rendben. De ahogy ma este láthattad, az életed már most is veszélyben van, ami azt jelenti, hogy a Rendünket is veszély fenyegeti. Olvastam az ogof y ddraig csata beszámolóját, felség. Tudom, és természetesen le vagyok nyűgözve, hogy egyedül pusztítottad el a potenciális bérgyilkosodat, a Rhaz nevű goruchelt. De ideális esetben lenne melletted egy veled összekapcsolt Fegyverhordozó, aki melletted harcolna. – A tekintete Selwynre siklik, mintha mérlegelne. – És egy hozzád kapcsolt Királymágus, aki érted küzdene. De most sem egyikkel, sem másikkal nem rendelkezel.

– Ez nem fair – jelentem ki. – Mindent megtettem azért, hogy ne kelljen se Fegyverhordozót, se Királymágust választanom. Mi értelmük is lenne, ha nem engednek közel a veszélyhez? És nincs szükségem sem egyikre, sem másikra ahhoz, hogy megtaláljam Nicket. Mindannyian együtt harcoltunk ebben a csatában. Mint egy Káptalan tagjai. Sel, mondd meg neki!

Sel egy pillanatig dacosan állja Erebus tekintetét, majd elfordul.

– Szükséged van Királymágusra, Briana. Ezt már megbeszéltük.

Tényleg beszéltünk róla. Egyszer. Amikor az erkélyen álltunk Nick elrablása után, és amikor a régi énem és az új között lebegtem. Bátor Breeként, akit megráztak az események. A Régi és az Új Bree, végre egyesülve. Médium és Leszármazott, akit olyan ősi erők töltöttek ki, amilyenekre soha nem számítottam. Megrázom a fejem, hogy szabaduljak attól a naptól, attól az emléktől.

– Nem erre valók a Mágusgárdisták?

– A Mágusgárdisták védik a királyt, igen, de egyéb feladataik néha elvonják őket ettől. A Királymágus viszont olyan testőr, aki egész életedben melletted marad. Végül is, amikor… – Erebus arca kipirul, de megköszörüli a torkát, és folytatja: – Ha majd örököseid születnek, a Mágusgárda attól fogva a gyermekek védelmét látja majd el, amíg azok nagykorúvá nem válnak, de a Királymágus továbbra is veled marad.

Jézusom… Forróság szökik a nyakamba, és hirtelen az egész hátsó udvar túl kicsinek tűnik. Bele akarok olvadni a fűbe, le, a bolygó magjába, át a túloldalra. Hadd essek le erről a bolygóról, könyörgöm! Érzem Sel tekintetét az arcomon, de Larkét és Erebusét is.

– Meg lehetne oldani, hogy még ne beszéljünk örökösökről?

Erebus még mélyebben elvörösödik.

– Igen, természetesen. Ifjúságodat tekintve túl korai téma, ami pedig a mai napot illeti, tényleg későre jár. – Bocsánatkérően mosolyog. – Fel kell hívnom Cestrát, felségednek pedig pihennie kell. Douglas Gárdista?

Lark a Páholy felé int.

– Mehetünk? – Meglepetésemre áthajol előttem, és Selre is néz. – Csatlakoznál hozzánk, Kane Királymágus?

Sel meglepetten pislog, de gyorsan magához tér.

– Igen, természetesen.

Csendben kerüljük meg az épületet, három árnyék a téglalap alakú Páholy túloldala felé tartva. Sel mögöttem jön, én vagyok középen, Lark vezeti a csapatot: bal kezével tétlenül simít végig Sel legbelső védvonalának külső oldalán. Bőrkesztyűbe bújtatott ujjbegyei ezüst nyomokat hagynak a csillogó varázslaton.

A főbejáraton lépünk be, arra készülve, hogy valaki majd felfigyel ránk, de egy lélek sincs ott. Kis örömök.

Lark a padló felé billenti a fejét, és figyel.

– Sitterson Leszármazott és Olsen a földszinten vannak másik… öt emberrel. A Mondaszülöttekkel, gondolom. – Tekintetével végigpásztázza az előcsarnokot, a bal oldali szalont, a lakószintre vezető nagy lépcsőket, az erkély alatti nagyterembe nyíló ajtókat. – Számítanom kell odabent valaki másra is?

– Nem. – Sel is fülel. Mindketten sokkal több információhoz jutnak a Páholyról, mint amennyit az én emberi fülem érzékelni képes. – Hetekkel ezelőtt felmentettem az Apródokat a páholybéli napi feladataik alól, és visszavontam a belépőkártyájukat. A Mondaszülötteken kívül senki sem léphet be az épületbe. Kivéve a Merlineket, persze.

Lark bólint.

– Jó ötlet, Kane.

– Tudom, hogyan végezzem a munkámat, Douglas – jelenti ki Sel.

Lark a válla felett pillant ránk, világos tekintetében huncutság csillan.

– Hívj Larknak! – jelenti ki.

– Rendben – csattan fel Sel. – Tudom, hogyan végezzem a munkámat, Lark.

Némán felnyögök. Nem bírja ki…

– Kane – sóhajt fel Lark, és egyenesen Sel felé fordul. – Nézd, nem hiszem, hogy akár neked, akár nekem, akár a Királyi Sarjnak valaha is eszébe jutott, hogy egyszer itt állunk majd, ilyen körülmények között.

Felhorkantok.

– Pontosan.

Lark szája sarka legörbül, miközben tovább beszél:

– De most mégis itt vagyunk, és ezek a körülmények. Isten szerelmére, segíteni jöttem. Meg kéne köszönnöd!

Sel éles pillantást vet Larkra.

– Pontosan mit is kellene megköszönnöm?

Lark felhúzza a szemöldökét.

– Nem voltunk barátok az akadémián, de ellenségek sem. Szüleink a régi módon tanítottak meg minket arra, hogyan lássunk túl a címen, az Eskün annak érdekében, hogy megtegyük, amit meg kell tennünk.

A két Merlint valami csendes és zengő érzés járja át, én pedig megdöbbenek. Nem gondoltam erre – hogy Sel hónapok, talán évek óta el van szigetelve az olyanoktól, mint ő. Mindig is egyedül volt a Káptalannál, mind a címét, mind a feladatát, mind a származását tekintve. De most egy szempillantás alatt hét Merlin nyüzsög körülötte, az ő terében, akik úgy kapcsolódnak hozzá, ahogy senki más nem tud. Olyanok, akik igazán megértik, milyen Merlinnek lenni az emberek között, olyan Esküket teljesítve, amelyeknek köszönhetően ellenőrzés alatt tarthatják démoni természetüket.

Sel lassan bólint.

– Igaz. És mire akarsz kilyukadni?

– Régóta ismerjük egymást. És minden más Merlinnél jobban tudom, hogy mennyi minden forog kockán számodra, személyesen. – Lark közelebb lép, halkan folytatja: – Mert tudom, hogy olyan ez az egész neked, Kane, mint egy lassú kínzás. Tépelődsz, vajon azt kellene védened, akire felesküdtél vagy a Királyi Sarjat, miközben aggódsz, hogy a véred egy éjjelen érted is eljön, ahogy anyádat is elragadta.

Sel összerándul, és a szívem nagyot dobban. A fiú, akinek általában annyira felvágták a nyelvét, és akinek az a szokása, hogy állandóan mások érzékeny pontjaira célozzon… most összerándul, amikor Lark őt találja el. Bizonyára az sem segít sokat, hogy úgy tűnik, Lark tisztában van azzal, amire Sel maga is csak egy hónapja jött rá: hogy az anyját nem egy démon ölte meg küldetés közben, hanem letartóztatták és bezárták.

Bárki, aki ismerte az egykori Királymágust, Natasia Kane-t, valószínűleg úgy gondol rá, mint a „vérnek való behódolás” elrettentő példájára: így nevezik a Merlinek azt a folyamatot, amikor átengedik magukat démoni természetüknek, amely ott rejtőzik minden félig ember, félig démon kambion lelke mélyén. Az eredeti Merlin, Artúr varázslója olyan védelmi rendszerrel látta el az utódait, hogy amíg teljesítik a Rend szolgálata és megóvása érdekében letett Esküjüket, vérük démoni része nem képes átvenni az irányítást felettük. Huszonöt évvel ezelőtt Nick apja Sel édesanyját – az eredeti Királymágusát – vádolta meg azzal, hogy kinyitotta az alvilág kapuit és Egyszerszülött embereket gyilkolt meg, de csak azért, mert a saját árulásáról akarta elterelni a figyelmet. Lord Davis azt hazudta a Régenseknek, hogy Natasia túl erős lett, így még az Esküje sem tudta megakadályozni, hogy engedjen a vérének, ők pedig hittek neki. Amikor a Régensek csendben elvették a címét, és bebörtönözték, azt feltételezték, hogy az Esküjének teljesítésére való képtelensége mindent megsemmisített benne, ami valaha emberi volt.

De anya halálának éjszakájáról visszatért emlékképeim azt bizonyították számomra, hogy Natasia Kane jelen volt a kórházban, és gyászolta anyámat. Sel és én vagyunk az egyetlenek, akik tudják, hogy az anyja nem csak, hogy megmenekült a hamis bebörtönzéstől, de a fogva tartása alatt valahogy azt is elkerülte, hogy a vére átvegye felette az uralmat. Nem tudjuk, hogy csinálta, és mivel nem sejtjük, hol van, nem is vagyunk képesek megkérdezni tőle. Valahányszor szóba hoztam előtte ezt az emlékképemet az édesanyjáról, Sel hárította a témát.

Sel nem az anyja. És mivel Nick elment, királymágusi Esküje sem teljesülhetett.

Most is látom rajta a félelem nyomasztó sebét – és Lark is látja.

Sel arcára kísérteties, üres kifejezés ül ki, és bűntudat szúrja a torkomat.

Kérdések kínoznak: Miért nem kérdeztem korábban? Mit nem vettem még észre?

Egy másik Merlin meglátta, amit én nem.

– Sel – mormogom, közelebb lépve hozzá –, te…?

– Jól vagyok – motyogja Sel. Lark a vállára teszi a kezét, miközben megkerüli őt, és laza léptekkel folytatja az útját a lépcső felé. Sel elindul, hogy kövesse, engem pedig arra kényszerít, hogy mögötte toporogjak.

– De Nick… a véred…

– Igaza van, Királyi Sarj. Csak őszinte.

Lark a lépcsősor felénél jár, mikor újra megszólal:

– A Káptalannak tett Esküje segít abban, hogy fenntartsa az egyensúlyt. Ha nem így lenne, és Kane itt nem lenne teljesen ura önmagának, Erebus azonnal lecsapott volna rá. És én nem szívesen hagynálak egyedül vele.

Sel szarkasztikusan szólal meg mögötte:

– Mintha egyedül hagytál volna vele.

– Majd addig is eljutunk. – Lark előbb ér fel, mint mi, sarkon fordul, és fejét a folyosó felé biccenti. – Hadd menjek előre! Személyesen akarom ellenőrizni a Királyi Sarj szobáját.

– Erre semmi szükség – nyögi Sel.

– Persze, tudom. De – Lark vigyorogva néz ránk –, így kettesben maradhattok.

Sel megmerevedik.

– Minek akarnánk kettesben maradni?

Lark felénk int.

– Hogy megbeszéljétek, amiben nem értetek egyet.

Leesik az állam. Lark kacsint egyet, majd elhúz balra, és eltűnik szem elől.

– Ez a srác olyan…

– Idegesítő.

Sel előbb tér magához, mint én, és gyors, csendes léptekkel elindul a lépcsőn.

– Sel – sietek utána, és az útjába állok. – Várj!

A szemembe néz.

– Igen?

– Sajnálom – dadogom.

– Mit? – kérdezi könnyedén.

– Azt… – intek. – Mindent.

– Légy konkrét, amikor bocsánatot kérsz, Briana. Ez sokkal hatékonyabbá teszi az egészet.

Megkerül engem, fellép a lépcsőfordulóra, és ő is balra fordul, ahogy Lark, kezét mélyen a zsebébe dugva.

Szinte fizikai erőfeszítésembe kerül, hogy túllépjek azon, hogy Sel továbbra is fegyverként használja a teljes nevemet. Hogy visszakényszerítsen minket abba a fázisba, amik voltunk, amikor először találkoztunk – ellenségek, nem barátok.

– Oké… – Megint utolérem. – Sajnálom, hogy kiszöktem. Hogy elmentem az arénába Williammel.

De ő egyszerűen csak megy tovább.

– Furcsa módja ez annak, hogy bocsánatot kérj, amiért nemcsak magadat, hanem az egyik lovagodat is veszélybe sodortad.

– Sel, ne már… Nem tudtam, hogy cedny uffernek is lesznek az arénában!

Horkan egyet.

– A démonok általában bejelentkeznek nálad?

– Nos, nem…

Sel megfordul.

– Még ha egy szál cedny uffern sem lett volna a védvonalnál, a tetteiddel akkor is veszélyeztetted volna magadat és másokat is. Már megint.

A szemem előtt felsejlik a vitánk, egy olyan forgatókönyv, amit szóról szóra fel tudnék mondani, pedig hetekkel ezelőtt volt.

– Elmondtam, mit akarok. Jobb, erősebb akarok lenni…

– Gyakorolhattál volna a Páholy edzőtermeiben. Idebent. A védvonalaim mögött. Ehelyett vakmerő voltál, ismét ugyanazokat a hibákat követted el, mint máskor.

– Mondtam, hogy sajnálom!

– A bocsánatkérés akkor sem volt elég, és most sem az. – Vicsorogva hajol előre. – Meggyőzted Greert és Pete-et, hogy vigyenek el téged egy engedély nélküli vadászatra, és közben majdnem megöletted magad. És itt vagy ma este: ugyanezt teszed Williammel is.

– Nem győztem meg Williamet semmiről! Ő kérdezte, hogy csatlakozhat-e hozzám.

Sel halálosan elcsendesedik.

– Lehetetlen helyzetbe hoztad a lovagodat. Williamnek el kellett döntenie, hogy veled tart-e a védelmed érdekében, vagy hagyja, hogy a nagyon sebezhető Királyi Sarj egyedül távozzon, kétségtelenül veszélybe sodorva ezzel mind a saját életét, mind a varázslatot, amely évszázadok óta táplálja a Mondaszülöttek ciklusát. Sarokba szorítottad. Csak nem vagy képes szembenézni vele.

Szégyen gyülemlik bennem, megduplázva, megháromszorozva azt, amit korábban éreztem.

Sel azonban még nem végzett.

– Ha Erebus és a Mágusgárda nem érkezett volna meg ma este, a cselekedeteid akkor is veszélybe sodorták volna a címemet. Ez aggaszt téged egyáltalán?

– A végső védvonalon belül maradtam. Óvatos voltam!

– Nem. – A benne felgyülemlett feszültség és düh miatt fekete hajszálai füstölögni kezdenek. – Önző voltál.

– Hogy legyek Király, ha nem tudok…

Hirtelen Lark lép ki a szobámból, becsukja az ajtót maga mögött.

– A szoba rendben van – mondja lassan. Selre néz, aztán rám. – Idekint is minden oké?

– Igen – motyogom.

– Minden csodás – morogja Sel.

Nem úgy tűnik, mintha Lark egy percig is hinne nekünk.

– Nagyszerű. Ami engem illet, a munkám itt véget ért. A gyengélkedőre megyek. – Néma tisztelgéssel biccent. – Királyi Sarj, reggel találkozunk! – Lefelé fordul a folyosón, miközben ujjbegyeivel a korlátot kocogtatja.

– Douglas. – Sel keresztbe fonja a karját a mellkasán.

Lark visszanéz a válla felett.

– Most mit akarsz?

Sel a homlokát ráncolja.

– Ez a légió nem a semmiből jött. Tudták, hogy Bria… a Királyi Sarj itt van. Láttam már iseleket együtt dolgozni. Tudom, miről beszélek. Vagy egy uchel, vagy goruchel rendelte el, hogy támadjanak ma este. Esetleg valaki más.

Lark arca elsötétül.

– Valaki… más?

– Nincs idő játszadozásra, tudod, mire gondolok. Tudom, hogy a Morgaine-Árnyszülött szövetségről szóló jelentésünk az ogof csata után huszonnégy órán belül eljutott a Tanácshoz, ami azt jelenti, hogy a Gárda egy napon belül megszerezte az információt. Lehet, hogy a Morgaine-vérvonal volt. Az öregnek rossz kedve van. Nem hallgat rám, de…

Lark egy pillanatra Sel szemébe néz, majd bólint.

– Megkérem Erebus Udvarbírót, hogy újból küldje ki a Gárdistákat. Aztán rám néz. – Jó éjt!

Amikor Lark eléri a lépcsőt, és lemegy az előcsarnokba, közelebb lépek Selhez.

– Erebus maga képzett ki téged, mégsem hallgat rád? – kérdezem suttogva. – Én idegen vagyok számára. Mi van, ha úgy dönt, hogy nem hallgat rám? Hogy lehetek Király, ha nem tudok…

Sel feltartja az ujját.

– Várj!

Becsukódik a szám. Várunk. Halljuk az első emeleti lift hangját.

Kinyílik az ajtó. Becsukódik. Még én is hallom, ahogy a vezetékek és a fogaskerekek nyikorognak. A távolban, két emelettel alattunk, egy másik hang rezzen a csendben. Elég messze van ahhoz, hogy négyszemközt tudjunk beszélgetni.

Sel kifújja a levegőt, és leengedi a kezét.

– Minden szempontból óvatosabbnak kell lenned. Hogy mit társz fel képességeidről vagy azok hiányáról, és kinek. – A hajába túr. – És, hogy válaszoljak a kérdésedre, nem tudom, hogyan leszel képes arra, hogy vezess minket. Mint ahogy azt sem tudom, mit fognak szólni a Régensek, amikor rájönnek, hogy Artúr Királyi Sarja nem tudja önállóan hívni az étert különböző mértékű önpusztítás nélkül.

– Kispadra ültetnek – mondom. – Itt leszek bezárva, amíg ti Nicket keresitek.

– Kispadra? – lép közelebb, tekintetétől düh szikrázik az arcomon. – Szerinted ez valami… csapatsport? És te vagy a sztárjátékos, akit visszatartanak a dicsőségtől?

– Nem! – kiáltom.

Megrázza a fejét.

– Tehát te magad akarod megmenteni Nicholast, erről van szó?

Eltátom a szám.

– Nem!

– Ugyanolyan makacs vagy, mint ő – jelenti ki. A mögöttem lévő ajtóra pillant, és fogait villogtatva elkomorul. – És ugyanolyan hülye.

– Ez nem a dicsőségről szól – csattanok fel. – És nem vagyok hülye!

Füttyent egyet, majd halkan, gúnyosan felnevet.