Prológus

Aizawa Sora egy normális, 17-éves srác, aki Eizakaban lakik, a negyedik tömbben.

A tanulmányai nem emelkednek ki semmiben, test felépítése kicsit jobb, mint az átlagé, hiszen klub^1 tevékenységként a futást választotta.

Barátai, mint a legtöbb embernek vannak, nem sok, de azért nem az mondható el róla, hogy hiányt szenvedne belőlük.

Barna hajú, kék szemű, nem lóg ki a többi ember közül, egy teljesen átlagos srác.

Ám mindez egy napon megváltozott, hirtelen, mint egy villámcsapás sújtott le Sorára.

Sora ki kel az ágyból, mint minden nap, amikor az iskolába megy.

“Ááá, megint egy reggel, amikor iskolába kell menni. De már nem kell sok, és itt a nyári szünet, hiszen itt a július közepe^2”

Miközben mondta ezeket nyújtózkodik, és apró lépésekkel kitámolyog a szobából.

Ahol a falon ki vannak tűzve képek az eddigi legjobb eredményeiről.

Mindig rá pillant, ha erőt kell magába sűrítenie, hiszen arra emlékezteti, hogy ha sokat dolgozik, valamiért igen is ki[1]fizetődik.

Amint felkelt az ágyból, ásítozva öltözik fel a szokásos egyenruhába.

Lement a lépcsőn, mint ahogy minden nap szokott, bement a fürdőszobába megmosni a fogát.

Miközben mosta, a tükörbe nézve furcsának gondolta magát.

“Mintha egy kicsit sápadtabb lennék.”

1Klub: A Japán iskolákban vannak klubbok, amikre lehet jelentkezni, ez nem mindig sport, bármi lehet például: sakk klub, olvasó klub.

2július: Japánban 40 napos a nyári szünet és július közepén kezdődik.

Mikor ezt mondta vakarta a fejét, és álmos tekintetével fogta a szájában a fogkefét.

Elhessegette a gondolatokat és kiment az asztalhoz reggelizni.

Az anyja, amikor meglátta egy kissé meglepődött, de ezt próbálta nem kimutatni.

Meleg mosolyával üdvözölte a nem is olyan régen felébredt fiát.

Anya: Csak nem felébredt az én kis fiam?!

Kis csintalankodást lehetett hallani a hangjából.

Sora: Anyaaa, nem vagyok már gyerek, 17 éves vagyok.

Amikor ezt ki mondta támasztotta a fejét a kezével és sóhajtva mondta ezt.

Anya: Nekem mindig is az leszel én kis Sorám. Hozom is a reggelit egy pillanat.

Mint mindig, ezzel a mondattal bement a konyhába és ki hozta a reggelit.

Egy nem is régen készült buggyantott tükörtojás és pár bacon szelet.

Sora, amikor falatozta, érezte, hogy pár perce lett kész, szájában átéli az étel melegét.

Sora: Anyu, apu hol van?

Sora egy pillanatra megállt, az evéssel amikor kérdezte.

Anya: Most hamarabb behívták a munkába.

Sora: Ez furcsa, eddig soha nem hívták be ilyen hamar, biztos fontos lehet.

“Hát igen gondolom, sok dolga van a pámnak, hiszen egy híres tudós a városban. Azt hallottam apámtól, hogy egy titkos projektben vesz részt, ami, már-már olyan technológiailag, mint ami a sci-fikben^4 fordul elő”

Elrakta Sora a bentot^5 és sietett az iskolába.

Úgy érezte mintha figyelnék, ki is rázta egy kicsit a hideg.

Sokszor hátra fordult ki lehet az, de senkit sem látott, így azt gondolta csak képzelődik.

Halkan dudorászik, miközben a kedvenc zenéit hallgatja.

4Sci-fi: Egy irodalmi műfaj, amiben, a központban a tudományos fantasztikum áll.

Tudományra vagy képzeletbeli tudományra alapszik.

5Bento: Hagyományos japán ebédes doboz, általában otthon készítik el és viszik az emberek a munkába/iskolába

Mi a bajuk a többieknek?

1.Rész

Az iskola kapujában állva Sora mély levegőt vesz.

“A mai napon elmondom neki!”

Kezét ökölbe szorítva indult be az iskola kapuján.

De amint újra arra gondolt, hogy el kell mondania az érzelmeit annak a lánynak, akibe alsó közép^1.-óta szerelmes elkezdett fájni a gyomra.

A vissza utasítás félelme utat tőrt magának ezen mondat után.

“Inkább hazamegyek!”

Ezzel a mondatával meg fordult a visszafelé vezető úton, de akkor egyik barátja Kosei köszönt neki, és próbálta be rángatni az iskolába.

Kosei 17-éves, mint Sora, fekete hajú és zöld szemű.

Sora mindig tőle kéri el a matematika házit és kér segítséget, hogy megértse.

Kosei: I-igen is bejössz az iskolába! É-és elmondod neki végre azt, amit 3 éve titkolsz előle.

Mondta ezt miközben dadogott egyet.

“Dadogás? Ismerem Koseit egy ideje, és ezt akkor csinálja, amikor izgul, például volt alsó középiskolában^1 egy kis színdarab és akkor is ezt csinálta. Miért izgul ennyire?”

Sora: Engedj el! Hazamegyek!

Miközben Kosei fogta Sora karját, Sora próbált visszafelé menni, de Kosei ezt nem hagyta és húzta a suli felé.

Sora: Várj! Elkezdett fájni a gyomrom, szóval inkább hazamegyek.

Sora a hasát fogva mondta ezt.

Kosei: Szóval izgulsz! Ezt csak akkor szoktad csinálni. Engem nem csapsz be, elmondod neki!

Kosei mielőtt ezt mondta volna, egy eléggé fájdalmas arckifejezés volt rajta és sóhajtott egyet.

Sora annyira el volt foglalva a saját érzelmeivel, hogy nem látta barátja arckifejezését.

Összeszorított farpofával és félve végül bement az iskolába.

1Alsó közép: Japánba máshogy működik az iskolarendszer, általános iskola után mennek, alsó majd első középiskolába. Az alsó a magyar oktatásban a 7-9.-évfolyam, A felső pedig 10-12.-évfolyam

2.Rész

Sétáltak a folyosón, hallották az osztályból a nagy hangzavart, amely mindennapos egy osztályban.

Mikor bement Sora a terembe, mindenki lefagyott, és csak néztek rá értetlenül.

“Miért hagyták hirtelen abba a beszélgetést? Ez rémisztő! Pont olyan mintha egy tanár jött volna be.”

A hideg ki rázta Sorát, ugyanúgy, mint amikor az iskolába ment és úgy érezte, hogy figyelik.

Hátrafordult, de nem látott semmilyen tanárt, ezért azt a következtetést vonta le, hogy rá néznek így.

Kitágult szemekkel, szépen lassan ment a padjához.

Furcsa módon Koseire nem bámultak, csak Sorára.

A hirtelenbe jött idegessége miatt elesett és nagyot csattant a feje a parkettán.

Sora valamiért természetellenesnek gondolta a félelmét ezek után és nem értette mitől fél.

Az elesése ráébresztette, hogy semmi értelme a félelmének.

“Hiszen ők csak osztálytársak, lehet csupán meglepődtek, nemsokára megint beszélni fognak és nem néznek engem.”

És miután erre rájött, teljesen természetesen ment a padjához.

Leült és utána a többiek elkezdtek sugdolózni.

Óra után Sora a barátjával beszélgetett.

Kosei: Megteszi?

Sora: Egész nap ezt szajkóznátok, ha nem csinálnám, nem igaz? Szóval ja, megteszem.

Egy erőltetett mosolyt mutatva mondta.

“Mindenki nagyon furcsa mostanság, eddig nem akartak rávenni, hogy elmondjam Aoinak, amit érzek és a többi osztálytársam is furcsán viselkedik.”

De magában tartotta a kérdéseit mivel azt remélte, hogy ez hamar elmúlik.

A válasz

1.Rész.

“Hát, rávettek erre. Itt vagyok a suli mögött, elhívták Aoit is természetesen.”

Miközben Sora ezekre gondolt, a fejét fogta.

“Nincs mit tenni! A hátam mögött vannak a barátaim, és nem akarok szégyenteljesen kinézni a szemükben.”

Ezzel Sora egy kis bátorságot merített, amíg rá nem pillantott Aoira.

“Ez csalás! Nem ér! Olyan szép az égő tűzre hasonlító szép színes szemei. A hosszú hajáról és a gyönyörű mosolyáról nem is beszélve! Alig tudok megszólalni a jelenlétében.”

Aoi értetlenül, meglepődve néz rá Sorára.

“Nem csoda, hogy döbbenten néz rám. Ahogy ismerem őket, semmit se mondtak neki, hogy meg vicceljenek! Ezért még kapni fognak, csak érjen ez véget!”

Sora kicsit összeszorította a kezét a düh miatt, de amint újra Aoira nézett ez el is tűnt és csak elpirulva állt ott.

Végül Aoi kezdte el a beszélgetést, mivel a megszeppent Sorának látszatra még kellett volna idő.

Aoi: S-szia Sora! Rég találkoztunk! Nem is tudtam, hogy ugyanabba az iskolába jelentkeztünk! Micsoda véletlen, olyan nagy ez a suli két éve ide járunk, de egyszer se találkoztunk.

Aoi ugyanolyan dadogással mondta ezt, mint Kosei és miközben még mindig látszott rajta a megszeppenés.

"Csak te nem tudtad, hogy én ide járok! Én tudtam, hogy te igen, direkt azért jelentkeztem, mert te is ide akartál jönni. Csak sosem mertem közeledni hozzád, mert féltem mit fogsz reagálni. De miért viselkedik úgy, mint Kosei? Csak nem zavarban van? Ilyen, ha zavarban van? Nem tudom, ilyennek még nem láttam, Koseinél tudom mit jelent, ha ilyen, de nála nem. Bár őt sem értem…”

Sora most már megszeppenve és értetlenkedve állt ott Aoi mellett.

Aoi: És miért, hívtál ide, a suli hata mögé? Itt szoktak szerelmet vallani az emberek, csak nem, te is erre készülsz?

Aoi kuncogott, olyan szépen, hogy bárkit megbabonázott volna.

Mint egy koncert mely megdobogtatja a szíved.

Ettől a hangtól Sora csak még jobban beleszeretett Aoiba.

“Mi ez a kuncogás? Túl ciki, jó mégis megteszem lesz, ami lesz”

Hallatszott a csengő szó, amely megzavarta a beszélgetést.

Aoi: Na, majd még beszélünk, szia!

“Mi? Most elmegy? Ne már, még nem mondtam semmit, de mit mondjak neki?”

Gondolta ezt Sora miközben Aoi már elkezdett szépen lassan az órára menni.

Sora próbálta kinyitni a száját, de egyszerűen nem jöttek ki a szavak, nem mert semmit sem mondani.

Elkezdett szaporábban lélegezni és csak a saját maga szívdobogását kezdte el hallani.

“Tényleg meg fogom csinálni? Félek, haza akarok menni! Mit fog mondani, ha elkezdem?”

Sora: Ne, ne, állj meg, és mi van, ha i-i-igen?

Sora végül abbahagyta az értelmetlen gondolkodást mivel, soha nem tudott volna értelmes válaszra jutni és csak kimondta azt, amit szeretett volna.

De ennek a hangja olyan gyenge volt, hogy egy csiripelő madár hangjában is több erő és bátorság van.

Aoi meghallotta, megfordult és kicsit értetlenkedve nézett Sorara.

Mintha valamit furának talált volna.

2.Rész

A szél lágy hangját lehetett hallani, a nyár melegét, miközben az iskola fala biztosítja a hűsítő árnyékot.

A fák lombkoronái a szél hatására szépen lassan mozogni kezdtek.

A madarak csicsergését egy halk hang zavarta meg.

Sora: É-é-és mi va-van, ha azt mondom sz-szeretlek?

A fejével a földet nézte és a kezével a tarkóját simogatta.

Ezzel akarta leplezni Sora a zavarodottságát és hogy mennyire elpirult.

Aoi: Na, akkor halljuk!

Azt hitte az viccét akarta folytatni, amiben azt állította Aoi, hogy Sora azért van itt, hogy szerelmet valljon neki.

Eközben a másik oldalon, a falat támasztók, akik Sora barátai.

Asa: Ha ilyen érzelmes, csak nem igazak a pletykák. Sőt, hülye voltam, hogy hittem bennük!

Kosei: Igazad van! Mégis, ki találta ki ezt a zagyvaságot?!

Egyszerre nyugodtak meg és lettek kicsit idegesek a pletyka kitalálójára.

Asa: De tss! Még beszélgetnek és amilyen halk Sora ilyenkor, semmit se fogunk hallani.

Tette ujját a szájához.

Kosei csak bólintott egyet és tovább nézték a műsort.

“Innen már nem állhatok meg, igaz? Pedig annyira félek, hogy határán vagyok mind a bepisilésnek mind a sírásnak, de már mindegy nem? Akkor mély levegő és mondjuk!”

Sora: Szeretlek! Ha akarod, ezerszer elmondom. Már több mint három éve ezt érzem irántad. Csak azért jelentkeztem ide, hogy többet lássalak! Azt akarom, hogy reggeltől estig maradj mellettem, ez a szerelem! Te nem így gondolod? Észre sem vetted, de már három éve megbabonáztál. Alig tudtam rád nézni, hiszen a gyönyörűséged megvakított! Élénk piros szemeid oly szépek, mint a rubint ékkő, minden nap látni szeretném! A kuncogásod és vele együtt a hangod olyan számomra, mint a kedvenc zenéim, soha nem tudnám megunni és első hallásra is beleszerettem! Csak azt akarom, hogy légy mellettem, egy szóval; Szeretlek!

Mikor a monológja végére ért, olyan piros volt a feje, mint egy szép piros alma.

Zavarában remegett a hangja és a teste is, félt a választólAoi az ajkaihoz tette mind két kezét, és sírni kezdett.

Aoi: Miért kell még ugyanazt is mondanod?! Ez nem ér!! Miért vagy te itt?

Pár másodperc múlva letörölte a könnyeit, de a szemén látszott a sírás nyomai.

Aoi: Bocsi, de egy tetsu^1-val, nem szándékozok járni, ennél többet nem kívánok veled beszélni, szia!

1Tetsu: egy japán szó melynek jelentése vas.

A visszautasítás érzése.

1.Rész

Aoi gyorsan eliszkolt a tetthelyről, hiszen Sora szívét épp kivájta, fájó szavaival.

Sora térdre rogyott, szemei kitágulnak és nem fogja fel, mi történik.

“Ez csak valami vicc?! Ez csak vicc lehet ugye?! Mindjárt visszajön és mondja, hogy: Ezt bevetted mi? ~ vagy valami ilyesmit. Biztos néhány perc és itt lesz.”

Sora tikkelni kezdett miközben ezekre gondolt.

Miközben Sora a földön volt, a két jó barát nem értett semmit.

Asa: Mi folyik itt? Akkor mégis igaz? Háát a tetsuról nekem csak az jut eszembe. Vá-várj haver, te sírsz?

Kosei sírt ezek láttán.

Kosei: De… mi volt már ez? Ilyen szép dolgok után, így válaszolni? Persze, hogy sírok! Sora minden bátorságát és érzését beleadta ezekbe a mondatokba, majd ő így reagált, ez nagyon szomorú!

Asa: Annyi biztos, hogy Sora egy ideig nem fog onnan felállni. Ne segítsünk neki?

Kosei abbahagyta a bőgést és válaszolt normálisan.

Kosei: Ez még kérdés volt?! És visszatérve a másik témához, szerinted, ha az igaz lenne, akkor ilyen lenne?

Asa: De akkor Aoi miért hívta tetsunak?

Kosei: Nem tudom, de most nem ez a lényeg, menjünk oda segíteni!

Egyik fiúnak se volt fogalma róla, hogy-hogyan segítsenek neki.

Asa és Kosei odamentek Sorához, majd megfogták Sora vállát.

Kosei: Haver, jól vagy?

Asa: Ezt komolyan megkérdezted?

Asa kicsit meglökte Koseit, miközben összeráncolta a homlokát.

Sora halkan motyog valamit.

Kosei: Sora, mit is mondtál?

Sora: U-ugye csak viccelt? C-csak megtréfált, ugye? M-mindjárt visszajön igaz?

Sora Aoi távozásának irányába mutatott.

Már nem csak a teste remegett, hanem már a szájánál is elkezdődött a remegés.

A szemei a sírás határán voltak.

Látni lehetett, hogy bármelyik percben ki fog törni és egy ideig nem fog megállni.

Kosei: Sajnálom haver, de szerintem nem fog visszajönni.

Aggódó arckifejezéssel mondta ezt.

Asa: Sora, tudjuk mindent bele adtál! Ilyen tökös sose voltál még! Na gyere, állj fel! Ünnepeljük meg a bátorságod!

Próbálta Asa felvidítani Sorát.

Kosei: Ja haver, gondolj bele! három éven át semmit se mertél tenni! De most megpróbáltál mindent! Még, ha nem is sikerült, legalább nem gondolkozol azon; mi lett volna, ha~. Most már tudod a választ!

Asa: Gyere, menjünk innen! Menjünk el hozzám és játszunk, mint mindig!

Sora rájuk nézett és kitört belőle, minden érzelme.

Mint egy csurig megtöltött pohár, amibe még egy cseppet akartak tenni.

Sírásban tört ki és a földet ütötte.

Sora üvölteni kezdett, ami a csöndes területet megtöltötte.

Sora: Miért…? Miért?! Pedig én mindent beleadtam!

Szipogott miközben sírt és a földet csapkodta.

Asa és Kosei nem tudták, hogy hogyan kellene megvigasztalniuk, így csak tétlenül nézték Sorát, hiszen soha nem látták még ilyennek.

Sora: Ez…Ez nem igazság! három évig szerelmes voltam belé és… és így rázzon le?

Sora hátrafordult a könnyes szemeivel.

Sora: Mi-mi a gond velem?! Miért nem mondott igent?

Asa: Jól van, jól van. Ad ki magadból!

Sora hátát ütötte gyengéden.

Kosei leguggolt Sora mellé és belenézett a szemeibe.

Kosei: Mit szólnál hozzá, ha most haza mennénk?

Asa: Ja, jó ötlet! Így amúgy se mehetnénk vissza az osztályba.

Sora: Biztos jó ötlet ez?

Már valamivel jobban lett attól, hogy kisírta a szemeit.

De a szipogásán és a szemein látszott volna az osztályba, hogy történt valami.

Asa odaadott egy papírzsebkendőt Sorának.

Kosei: És, hogyan is megyünk ki?

Asa: Ezt, hogy érted?

Kosei: Te is tudod! Ott van a kapuban mindig egy tanár. Régebben sokan szöktek ki, így minden nap választottak egy tanárt, aki felügyeli, hogy kijön és ki megy el az iskolából.

Asa: H-haver, ugye tudod, hogy az, az iskolarendőr?

Asa a homlokára csapott egyet a hír hallatán.

Kosei: Iskolarendőr?! Komolyan?! Na ne viccelj! De hát nincsenek is olyan ruhában! Nem hiszem el! Tényleg?!

Kosei össze-vissza szuggerált, és mondta.

Ez egy megszokás Koseinál, hogy vadul szuggerál, ha meglepődik.

Kosei: És akkor hogyan is fogunk kijutni?

Értetlenkedve kérdezte Kosei.

Asa: Nem lenne egyszerű, csak simán az iskolaorvosnak mondani valami hihető betegséget, amit elkapott Sora?

Kosei: Egy orvosról van szó Asa! Szerinted nem végezne el ellenőrzést? Utána kiderülne, hogy semmi baja sincs Sorának és értelmetlen lenne.

Sora, aki egész végig csendben maradt, mivel a történések után nem nagyon volt kedve beszélni, most megszólalt.

2.Rész

Sora: J-jól vagyok srácok, semmi bajom! Menjünk inkább, így is már késünk az óráról.

Sora szavaiból érezni lehetett, hogy nem szeretné, ha aggódnának érte.

“Mégis mit csinálok én?! Nem csak elutasítottak, hanem még szégyen teljesen a barátaim szeme láttára is bömböltem. Pedig az volt a terv, hogy… menőnek fogok tűnni előttük.”

Sora a szívét markolászta a még mindig benne lévő fájdalom miatt.

Kosei: De, biztos? Ki tudnánk találni valamit, ha szeretnéd!

Asa: Ja, Sora! Nem muszáj keménynek lenned előttünk.

Sora: Dehogy is srácok, menjünk már végre órára, különben a sensei^1 nagyon le fogja ordítani a fejünket.

Sora, már-már lágy és gyenge erőltetett mosolyt mutatott.

“Gyerünk! Vegyétek be! Nem akarok erről a témáról tovább beszélni, csak le akarok ülni a padba és elfelejteni ezt az egészet.”

Asa és Kosei is tudták, hogy ez nem egy igazi mosoly, de nem tudták mit reagáljanak, így végül bele mentek.

Miközben sétáltak az osztályterem felé, igazán furcsa volt nekik, hogy senki sincs a folyosón.

Általában tömve szokott lenni az a hely, telis-tele érzelmekkel, de most a sivár és nyomasztó csönd lapul e hosszú folyosó előtt.