KASSAI TIBOR

LÁTOGATÁS A BIRODALOMBA

ÚTINAPLÓ EGY 1958–AS SZOVJET TANULMÁNYÚTRÓL

Személyes Történelem Kiadó

Budapest, 2021

Tartalomjegyzék

Címoldal

Ajánlás

Előszó

Hatvanhárom év múltán…

Bevezetés

Az előzményekről

Naplójegyzetek egy 1958-as szovjet tanulmányútról

1958. szeptember 24–től december 22–ig

Függelék

A napló szerzőjének további pályafutása

Rövidítések jegyzéke

Copyright

Feleségemnek, Évának

ELŐSZÓ

HATVANHÁROM ÉV MÚLTÁN…

Ugyancsak hosszú ez az idő – két nemzedéknyi koron átnyúló évek. Mára ennyi múlt el azóta, hogy 1958–ban egy magyar fiatalember a megszerzett kandidátusi fokozatával (megfelel a napjainkban használatos PhD–nek) három hónapos ösztöndíjat kapott a Szovjetunióba. Az akkori ifjú állatorvosdoktor, Kassai Tibor egyetemi adjunktus, a parazitológia kutatója, fontosnak tartván e látogatásban rejlő lehetőséget, nagyon bölcsen naplót vezetett az érdekes helyszínekről és emberekről. Most pedig – minő szerencse! –, túllépve életének kilencedik évtizedén, iratait rendezve, rátalált a naplóra. És a digitális technika immár éretté váló korszakában át is másolta jól olvasható, nyomtatott szöveggé a számítógépén. Mi több, az akkori lelkes fotózó egészen jó képekkel is kiegészítheti az emlékeket.

Szerencsés lehetőség, mivel így, napjaink technikájának segítségével egyszerre szólhat a becses emlék a ritkuló kortársaknak és az unokakorúaknak.

A mai olvasónak, és különösen e sorok írójának, a kortársnak, rendkívül érdekes ez az emlék. Felkavaróan izgalmas, mert őszinte, mondhatni ártatlan leírás egy azóta elsüllyedt nagyhatalom mindennapjainak egy kicsiny szeletéről.

*

Mindenképpen szólni kell egy fontos jelenségről, amely hosszú időre kihatóan befolyásolta a Szovjetunióban a gazdaság, elsősorban a mezőgazdaság fejlődését, és rettenetes módon, kiváló emberek munkáját, életét is. Számomra, az élettudományoktól szakmailag meglehetősen távol álló mérnök számára is figyelemre méltó, hogy a Szovjetunió különböző tagországaiban Kassai által meglátogatott számos szakmai helyszín – akadémiai intézetek, minisztériumi felügyelet alatt álló gyakorlati intézmények, egyetemek – egyikében sem került elő témaként a genetika. No, persze, ha emlékezni akarok, mondhatom: teljesen érthető. Ez a nagy tudomány, amely napjainkban az élettudományoknak egyik legfontosabb ága, akkor, 1958–ban, a Szovjetunióban még a Nagy Vezér halála után fél évtizeddel is tilalmas tudománynak számított. Meglehet, közvetlenül nem is érintkezik Kassai szűkebb szakterületével, a parazitológiával. De sokkalta valószínűbb, hogy a szovjet szakemberek, akikkel találkozott, gondosan és félve kerülték ezt a – szó szerint – életveszélyes témát. Hiszen akkor még bőven ügyködött – folytatólag az új főtitkárnak, Nyikita Szergejevics Hruscsovnak is a kegyeit élvezve – a szovjet mezőgazdaságot tönkretevő régi kegyenc, a tudományos szélhámos Trofim Gyenyiszovics Liszenko. Ma már jól ismert, hogy a róla még nevet is viselő liszenkóizmus atyja tudós ellenfelei sorának lehetetlenítette el a munkáját, mi több, a nagy riválisnak, a méltán világhírű Nyikolaj Ivanovics Vavilovnak az életét is elpusztíttatta. Még Sztálin uralma alatt Vavilovot perbe fogták, halálra is ítélték, majd ezt a szörnyű ítéletet a nem kevésbé lesújtó 20 évi kényszermunkára „enyhítették”, ám Vavilov így is rövidesen meghalt (egyesek szerint éhen halt) a börtönben. Nem meglepő, hogy a biológiával foglalkozó szovjet szakemberek még akkor is igencsak kerülhették az életveszélyes témát, a genetikát, különösen egy mégis csak tőlük jócskán nyugatra lévő országból jött kolléga előtt.

(Nem állhatom meg, hogy ne szóljak a szakmámba vágó másik, hasonló jelenségről. Hasonlóan eretnek tudománynak és technikának számított akkoriban a Szovjetunióban a kibernetika, voltaképpen a számítástechnika, amelyet „burzsoá áltudományként” átkoztak ki a hivatalos nagyokosok. Meg is lett a keserű járuléka: a szovjet gazdaság, ipar jelentős lemaradása e téren, meg a mindennapi élet kapcsolódó területein.)

Visszatérve Kassai látogatására, szép emlékként maradhat meg, hogy a saját területükön valamennyien, egyszerű beosztott labor–munkatársak épp úgy, mint ajnározott akadémikusok (például a naplóban megismert Szkrjabin akadémikus, aki egymaga több intézménynek is a vezetője volt), barátsággal és a szakterületükön nyitottan, segítőkészséggel fogadták a fiatal magyart. Mi több, kedves gondoskodással is körülvették, hiszen volt köztük professzor, aki saját meleg bekecsét ajándékozta a korán megjött kazah télben fagyoskodó Tibornak, később pedig a moszkvai labor munkatársai pénzt adtak össze és vásároltak a fülét féltő kollégának egy prémes usankát, vagyis lehajtható füles sapkát. (Igaz, tegyük hozzá, hogy a kicsinek bizonyuló sapkát – az akkori moszkvai viszonyokat jól jellemző módon – már nem lehetett nagyobbra cserélni a moszkvai Gyetszkij Mir nagyáruházban.)

*

Ezzel a kis hiánytörténettel el is érkeztünk a hatvanhárom év előtti Szovjetunió mindennapjaiba. Nemcsak a már november elején, a forradalom nagy ünnepléses évfordulójakor a magyarok számára kemény, igen erős téli hideg okozta kényelmetlenségekhez, hanem sokkalta inkább a csaknem másfél évtizeddel a győzelmes háború utáni krónikus hiány gondjaihoz is. Kétségtelen, hogy győzelmes lett a SZU számára a nagy háború, mi több, a szövetségesei tunyasága révén hatalmas új területeket, népek sok–millióit sikerült meghódítani, becsatolni (igen: a jaltai, majd azt követően a berlini egyezményt emlegetem). Tehát, bár a nagy győzelem utáni sokadik évben járt ott az ifjú magyar tudós, mégis, a szűkösség, a krónikus hiány jellemezte a szovjet lakosság mindennapjait. Részben érthető, hiszen még mindig hatott a háborúban felperzselt európai térségek erősen lecsökkent, sőt helyenként még mindig csaknem halotti termelése, a lerombolt gyárak miatti áruhiány, a munkaképes férfilakosság jelentős részének pusztulása is. Mindezen gondokat nagyon erősen tetézte a szovjetrendszerből adódó inadekvát gazdaságirányítás, a kemény központosítás, az egész hatalmas ország mindennapjait rendkívül bürokratikusan kezelő központi tervezés és ellátás (a rossz emlékű Goszplán és a Goszsznab), amelyeknek „áldásos” működése miatt még a viszonylag gyér megtermelt javak is rosszul, késve, megromolva, vagy egyáltalán nem jutottak el a rendeltetési helyükre.

Én csak jóval később jutottam ki a Szovjetunióba, körülbelül a hatvanas évek közepétől kezdve, de azután annál sűrűbben, és igen sok helyre jutottam el, egyebek között a Kassai barátom által látogatottakra is (Kazahsztánt kivéve). A megrögzött hiány mindvégig kitartott a Szovjetunió felbomlásáig, tetézve még a gorbacsovi éra történelmi ostobaságával, a „száraz”, vagyis az alkoholmentes korszakkal is.

*

És ezzel el is jutottunk a hatvanhárom év nagy tanulságaihoz. A legközvetlenebb, évezredek óta érvényes tanulság az, hogy a nagy–nagy birodalmak is előbb–utóbb felbomlanak, és velük a félelmetes, mindenható, szélsőségesen kegyetlen uralkodóiknak nemcsak rendelkezéseik hatásai homályosodnak el, hanem olykor még a nevük is. Legyen ez a vezér makedóniai Alexander, avagy grúziai Joszif.

A Szovjetunió szétesésének okait, ezek összetevőit jeles történészek sora elemzi, értékeli, szerte a világban. Én, némileg outsiderként ebből a nagy történelmi változásból csupán néhány összetevőt tudok kiemelni, egy–két vonást a nagy tablóból. Amikor mégis megkísérlem, teszem olyan emberként, aki nagyon sűrűn járt oda. Munkámnál fogva a hatalmas országnak huszonegy helyén fordultam meg. Északtól, a hagyományaik szerint protestáns balti országoktól kezdve, le délre a Kaukázusig, az iszlám országokig, meg nyugattól, Ukrajnától kezdve keletre, Szibériába, és főleg, leggyakrabban a fővárosokba, Moszkvába és Leningrádba.

Már Kassai Tibor 1958–ban írt naplójából is itt–ott kitűnik, hogy ez a hatalmas birodalom bizony messzemenően inhomogén volt. Ma már jól ismert, hogy a felszín alatt kemény oroszellenesség is bujkált, sőt hatott is. Néhány emlékem tolul fel erről a jelenségről.

Az egyik Kijevből származik. Minden nemzetközi (értsd: a szovjet és a KGST–országok közötti együttműködések kapcsán tartott) tárgyalás után természetes záróaktus volt egy fogadás, sok esetben bankett is. Eszem–iszommal, főleg ez utóbbival. Vodkával teli poharainkkal a kézben barátságosan beszélgettünk az egyik, szakmailag igen képzett ukrán kollégával. Valamire azt mondtam neki: „maguk, oroszok ezt nem is értik…”. Mire ő, felszegett fejjel: „Ha Ön férfi lenne, most behúznék egyet. Én ukrán vagyok, nem orosz!”

Kevésbé zord az üzbég emlékem. A taskenti záró banketten, közel hozzám ült a megelőző tárgyaláson igen jól szereplő kutatóintézeti igazgatóhelyettes. Egy üzbég tudós, természetesen, mert az igazgató mindig orosz volt, csak helyettes lehetett a helyi polgár. Asztalszomszédom észrevette, hogy szokásom szerint, a vodkát titokban az egyik, dekorációul szolgáló virágvázába öntöm. Rám mosolygott: no lám, Önöknél sem isznak a hölgyek alkoholt? Visszakérdeztem: és maguknál, az üzbég férfiak? Megvillant szeme, amikor rávágta: hogy gondolja, mi igaz muszlimok vagyunk, mi nem iszunk alkoholt, nem részegedünk le, mint az oroszok, disznó módjára!

És végül, némileg másképp, de mégis hasonlóan vélekedett a grúz mérnök, aki szerint a valódi férfi tud inni, hiszen a grúzoknak nagyszerű boraik meg konyakjuk van. De sosem részegedünk le – állította büszkén –, mivel bőséggel eszünk, beszélgetünk hozzá. Nem úgy, mint uraink, az oroszok, akik pillanatok alatt teleisszák magukat vodkával és az asztal alatt végzik.

A kívülről homogén nagyhatalom, a Szovjetunió bizony számos, igen eltérő kultúrájú, történelmű, sőt vallású nép halmaza volt. Még csak nem is kohója. Jól kitűnik még abból a szűk három hónapos – ráadásul nem társadalomtudományi, hanem természettudományos – szakmai látogatásból is, amelyet egy érdeklődő, de mégis csak kívülálló fiatal tudós járt végig. Ez az inhomogenitás természetesen erős bomlasztással is járt. Kiváló könyveket írt erről már a hetvenes évektől kezdve egy francia tudós történész, Hélène Carrère d’Encausse (sz. 1929, Párizs, grúz származású szülőktől Zourabichvili néven), aki 1990 óta tagja és állandó titkára a Francia Akadémiának, vagyis a halhatatlanok egyike. Öt évig tagja volt az Európa Parlamentnek. Korán híressé vált, többségükben angolra is lefordított műveiben nemcsak feltárta a szovjet birodalom inhomogenitását, nemzetiségi feszültségeit, hanem bizonyos mértékig meg is jósolta, hogy ezek az erők bomláshoz vezethetnek.

Nem kevés változást hordoz tehát ennek a hatvanhárom évnek, e kétnemzedéknyi időnek a mégoly rövid és némileg felszínes áttekintése is, valamint nem kevés tanulságot is birodalmak nagyságáról és eltűnéséről, diktátorok tetteinek és nevének elmorzsolódásáról. Ám ami ma is él, amire hatása és haszna van, amit követnek ifjak nemzedékei, tanítványok, sőt az ő tanítványaik is, az a tudomány. Esetünkben a parazitológia, benne a helmintológia, amely most, a 21. század harmadik évtizedében is fontos, hasznos és állandóan fejlődő ága a természettudományoknak. Éppúgy, mint akkor, 1958–ban volt, amikor egy ifjú magyar tudós tanulmányainak, tudásának bővítésére egy negyedévre ellátogatott egy valaha volt nagy birodalomba.

Szentgyörgyi Zsuzsa

villamosmérnök

a Magyar Mérnök Akadémia tagja

BEVEZETÉS

AZ ELŐZMÉNYEKRŐL

Hazánkban szovjet minta alapján 1950–ben került sor a tudományos káderutánpótlást szolgáló aspiránsképzés rendszerének, a tudományok kandidátusa fokozatnak és a tudományok doktora címnek a bevezetésére (1950. évi 44. tvr.). Közvetlenül az után, hogy 1952 szeptemberében megszereztem állatorvosdoktori diplomámat, Kotlán Sándor[1] akadémikus, a budapesti Állatorvostudományi Főiskola Általános Állattani és Parazitológiai Tanszékének vezető professzora az aspiránsává fogadott. Így az állatorvosi szakterületen a legelső aspiránsok egyike voltam.

Ez idő tájt nyílott meg annak a lehetősége is, hogy hazai szakemberek valamely szovjet kutatóhelyen eltöltött aspirantúra eredményeként szerezzék meg a kandidátusi fokozatot. A Felsőoktatási Minisztérium szorgalmazta a kutatómunka iránt vonzalmat érző fiataloknak szovjet aspirantúrára való vállalkozását. Habár erre nem jelentkeztem, a nevem valami módon rákerült az 1953–ban szovjet aspirantúrára jelöltek listájára. Aspiránsvezetőm, Kotlán professzor a minisztérium felkérésére 1953. március 30–án írott levelében nyilatkozott a Szovjetunióba parazitológiai aspiránsi minőségben történő kiküldetésre való kiváló alkalmasságomról. Lassan magam is megbarátkoztam ezzel a gondolattal.

1948–ban érettségiztem, amikor az orosz nyelv oktatása még nem szerepelt a gimnáziumok tanrendjében (latinból és franciából érettségiztem, németet két évig tanultam). Az orosz nyelv tanulása később sem vált népszerű stúdiummá a közoktatásban, részben azért is, mert a tárgy oktatóinak a nyelvismerete sokszor csak néhány óra anyagával volt több, mint a diákjaiké. Az orosz nyelvvel való kapcsolatom azzal kezdődött, hogy az aspiránsképzés keretében az orosz nyelv alapszintű ismeretéről vizsgát kellett tenni. Ebben az időben a kárpátaljai származású dr. Kobulej Tibor,[2] a parazitológiai tanszék egyetemi docense tartott orosz nyelvi kurzusokat az érdeklődő munkatársak számára. Engem érdekelt az orosz nyelv, részt vettem a Kobulej tanár úr által szervezett nyelvtanfolyamon, ahol az első feladat volt a megismerkedés a cirill betűs ábécével.

1953 nyarán részt vettem az aspirantúrára jelöltek számára szervezett többhetes intenzív orosz nyelvtanfolyamon. Ennek később nagy hasznát vettem, mert aspiránsi témámnak – tanulmány a juhok gócos tüdőférgességéről – gazdag volt az orosz nyelvű szakirodalma, amit már önállóan tudtam feldolgozni. A szakirodalomból ismertem meg két kiváló szovjet parazitológus, a kazahsztáni S. N. Bojev és az örmény E. A. Davtjan munkásságát, akiket az 1958. évi őszi tanulmányutam során módom volt személyesen is felkeresni.

Szeptemberre kiderült, hogy a nevemet törölték az 1953. évi szovjet aspirantúrára jelöltek listájáról. Ezt azzal indokolták, hogy az előző évben, közvetlenül a diplomájuk megszerzése után hiányos orosz nyelvtudással kiküldött aspiránsok némelyike idegileg nem bírta a hirtelen rá nehezedő többféle terhelést. Ezért úgy döntöttek, hogy ezt megelőzendő, az 1953. évi jelöltek közül kizárják a friss diplomásokat, vagyis azokat, akik 1952–ben fejezték be egyetemi tanulmányaikat. Ezért továbbra is Kotlán professzor mellett töltöttem három aspiránsi évemet. Kandidátusi értekezésemet 1956 júniusában védtem meg.