PHILIP K. DICK

MÁR MEGINT A FELFEDEZŐK

Philip K. Dick: The Collected Stories of Philip K. Dick

Copyright © 1987 by The Estate of Philip K. Dick

Hungarian translation © Gálla Nóra, Pék Zoltán, Török Krisztina, Totth Benedek, Varga Bálint, 2005

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Philip K. Dick: The Collected Stories of Philip K. Dick, Volume 1-5

Grafton Books, and imprint of Granada Publishing Ltd., London

Fordította: Gálla Nóra, Pék Zoltán, Török Krisztina, Totth Benedek, Varga Bálint

ISBN: 978-963-419-880-2 (epub)

ISBN: 978-963-419-881-9 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Kalocsai Judit

Műfaj: science fiction

TARTALOM

Bizonyos életformák

(Some Kinds of Life)

Pat ajándéka

(A Present for Pat)

Nulla-T

(Null-O)

Az Urat szolgálni

(To Serve the Master)

Itt a piros

(Shell Game)

Tehetségek világa

(A World of Talent)

Hívja a vevőszolgálatot!

(Service Call)

A Yancy-profil

(The Mold of Yancy)

Már megint a felfedezők

(Explorers, We!)

Vízipók

(Waterspider)

Valami a tempunautáknak is jár

(A Little Something for us Tempunauts)

Az előszemélyek

(The Pre-persons)

A Szibülla szeme

(The Eye of the Sybil)

Remélem, hamarosan megérkezem

(I Hope I Shall Arrive Soon)

A szerző utógondolatai

Jegyzetek

A szerzőről

BIZONYOS ÉLETFORMÁK

– Az ég szerelmére, Joan!

Joan Clarke még a szobabeszélőn keresztül is kihallotta férje hangjából az ingerültséget. Felpattant a vidkép elől, és a hálószobába sietett. Bob dühödten turkált a szekrényben, kabátokat, zakókat rángatott elő és hajigált szanaszét az ágyon. Arcáról sütött a reményvesztettség.

– Mit keresel?

– Az egyenruhámat. Hol van? Vagy nem ide tetted?

– Dehogynem. Várj, majd én!

Bob duzzogva húzódott félre. Joan a mechanikus vállfa gombjához lépett, és megnyomta. Öltönyök bukkantak elő, majd vonultak el gyors egymásutánban.

Kora délelőtt volt, kilenc körül. Az ég kéken ragyogott, felhő sem úszott rajta. Meleg, április végi nap. A ház körül nedvesen feketéllett a talaj: elég sokat esett tegnap. Itt-ott apró, zöld hajtások dugták ki fejüket a gőzölgő földből. A járda még nem száradt fel, és a gyep is vizesen csillogott a napsütésben, ameddig a szem ellát.

– Meg is van. – Joan lekapcsolta a mechanikus vállfát. Az egyenruha az érkezési sebesség lendületével egyenesen a karjába huppant, és Joan már adta is a férjének. – Legközelebb ne húzd fel magad ennyire.

– Kösz – vigyorgott Bob zavartan. Megpaskolta a zakót. – Tiszta gyűrött ez a vacak. Nem úgy volt, hogy kitisztíttatod?

– Nem is fog látszani – válaszolt a nő, és közben bekapcsolta az ágyazót. Az ágyazó kisimította a lepedőket, a takarókat a helyükre hajtogatta. Az ágytakaró puhán terült szét a párnák szabályos halmain. – Felveszed, és hipp-hopp, kisimul. Remekül fogsz festeni benne. Nem ismerek még egy ilyen macerás alakot, Bob.

– Ne haragudj, édesem – mormogta Bob.

– Mi a baj? – lépett hozzá Joan, széles vállára téve a kezét. – Aggaszt valami?

– Nem, semmi.

– Nekem elmondhatod.

Bob kezdte kigombolni az egyenruhát.

– Semmi lényeges. Nem is akartalak idegesíteni vele. Erickson felhívott tegnap, hogy a csoportunkat megint felküldik. Úgy tűnik, újabban két csoportot is felküldenek egyszerre. Pedig reméltem, hogy most vagy fél évig maradhatok a seggemen.

– Jaj, Bob, hát miért nem szóltál?

– Nem volt rövid beszélgetés. „Az istenit, Erickson”, mondtam neki, „alig értem haza!” „Tudom, Bob”, mondta, „elhiheted, hogy engem is bánt a dolog, de nem tehetek róla. Egy oldalon állunk, hisz tudod. Különben meg, nem tart sokáig. Még az is lehet, hogy ezzel vége az egésznek. Zűrös ez a Mars. Marha nagy körülötte a felhajtás.” Ezt mondta. Rendes volt. Nem rossz gyerek ez az Erickson, ahhoz képest, hogy Körzetszervező.

– És mikor… mikor indulsz?

Bob az órájára nézett:

– Délben kell jelentkeznem. Még van három órám.

– És mikor jössz vissza?

– Hát, gondolom, pár nap… ha minden jól megy. Tudod, hogy van ez. Egyszer így, egyszer úgy. Emlékszel? Tavaly októberben is egy egész hétig tartott. De azért ez a ritkább. Olyan gyorsan váltják a csoportokat, hogy gyakorlatilag még oda sem érsz, már küldenek is haza.

Tommy csámborgott be a konyhából.

– Mi a helyzet, apa? – rögtön észrevette az egyenruhát. – Megint a te csoportod? Mentek fel?

– Úgy bizony.

Tommynak a füléig szaladt a szája, őszinte kamaszvigyorba:

– Beszálltok a marslakós buliba? Láttam a vidképen, mi megy. Azok a szerencsétlenek olyanok, mint egy kupac összedrótozott, béna fabábu. Ezeket ti simán széjjelbombázzátok.

Bob nevetve vágta hátba a fiát:

– Na, ezt nekik is magyarázd el, Tommy.

– Bár mehetnék én is veled!

Bob arca egy csapásra megváltozott. Tekintete megkeményedett, szemei mint két szürke kavics.

– Azt már nem, kölyök. Ilyet ne is mondj!

Kínos csend állt be.

– Nem úgy gondoltam – motyogta Tommy.

Bob könnyedén elnevette magát.

– Jól van, nem számít. Na, kifelé mindenki, átöltözöm.

Joan és Tommy kiment a szobából. Az ajtó becsukódott mögöttük. Bob sietve öltözött, köntösét és pizsamáját az ágyra hajította, és már rajta is volt sötétzöld egyenruhája. Befűzte bakancsát, majd nyitotta az ajtót.

Joan közben elővette a szekrényből a bőröndjét.

– Ez kelleni fog, ugye?

– Köszönöm. – Bob elvette tőle. – Kísérj ki a kocsihoz!

Tommy már a vidképre tapadt: kezdődött az iskola. A biológiaóra lassan pergő képekkel vette kezdetét.

* * *

Bob és Joan leballagott a bejárati lépcsőkön, majd végig a járdán az út szélén parkoló felszínjáróhoz. A jármű ajtaja kinyílt, ahogy a közelébe értek. Bob bedobta a bőröndöt a hátsó ülésre, és a volánhoz ült.

– Minek kell egyáltalán a marslakókkal háborúzni? – nézett rá hirtelen Joan. – Most komolyan, Bob. Minek?

Bob rágyújtott. A szürke füst lustán úszott körbe a kabin belsejében.

– Hogy minek? Tudod te azt nagyon jól. – Nagy kezével megpaskolta a jármű csinos műszerfalát. – Ezért itt.

– Hogy érted?

– A kormányműszerekhez regzeroid kell. És az egész rendszerben egyedül a Marson találsz regzeroidot. Ha a Mars készleteit elveszítjük, akkor ennek itt fuccs. – Végigsimított a csillogó panelen. – És ha ennek fuccs, akkor mi lesz a közlekedéssel? Na, mit tippelsz?

– És ha visszaállnánk a manuális vezetésre?

– Tíz évvel ezelőtt még megtehettük volna. Akkor még alig 150-160 kilométer per órával hajtottunk. De nincs ember, aki a mai sebességen képes lenne manuálisan kormányozni. Csak akkor állhatnánk vissza, ha a sebességet is visszavennénk.

– És miért ne lehetne visszavenni?

Bob elnevette magát:

– Szívecském, a város innen százötven kilométer. Szerinted megtarthatnám az állásomat, ha óránként hatvannal hajtanék? Az egész életemet az úton tölteném.

Joan nem szólt semmit.

– Látod, egyszerűen kell az a vacak regzeroid. A kormányberendezéshez. Muszáj. Nem boldogulunk nélküle. Egyszerűen folytatnunk kell a kitermelést azon a nyavalyás bolygón. Érted már?

– Értem. Tavaly pedig ugyanez ment a krionérccel a Vénuszon. Arra is hatalmas szükség volt. Így aztán tavaly a Vénuszon volt háború.

– Krion nélkül nincs egyenletes hőtartású házfal, drágám. A krion a rendszer egyetlen élettelen anyaga, amely képes alkalmazkodni a hőmérsékleti változásokhoz. Egyébként… egyébként mehetnénk vissza a padlófűtés korába. Mint a nagyapáink.

– Azelőtt meg a Plútó volt soron, ha jól emlékszem. A lonolitium.

– A számítógépek memóriabankját csak lonolitiumból tudjuk előállítani. Emlékezőfém, tudod. Méghozzá az egyetlen, ami igazán megbízható. Ha nem lenne lonolitium, nem lennének nagy kapacitású számítógépeink. Jól is néznénk ki!

– Persze.

– Szívecském, tudod, hogy nekem sem hiányzik ez az egész. De mennem kell. Mindnyájunknak mennünk kell. – Bob a ház felé intett. – Le akarsz mondani erről? Úgy akarsz élni, mint régen?

– Nem. – Joan ellépett a járműtől. – Szóval, akkor két vagy három nap múlva találkozunk, ugye, Bob?

– Nagyon remélem. Nemsokára vége. Majdnem az összes New York-i csoport jön, a berliniek meg az oslóiak pedig már fent vannak. Nem tart sokáig.

– Vigyázz magadra!

– Úgy lesz. – Bob becsukta az ajtót, a motor automatikusan beindult. – Köszönj el Tommytól a nevemben!

A felszínjáró elhajtott. Az automata kormányberendezés professzionális ügyességgel lavírozta be a járművet az autópályán hömpölygő forgalom kellős közepébe. Joan nézte, ahogy elnyeli a villódzó fémtestek végtelen folyama, a messzi város felé tekergő-kanyargó, soha meg nem szakadó fényes szalag. Aztán lassan visszasétált a házba.

* * *

Bob nem tért vissza a Marsról, így hát, ahogy mondani szokás, Tommy lett a férfi a háznál. Joan kijárta neki az iskolamentességi engedélyt, és nem sokkal később a fiú már el is helyezkedett labortechnikusként az alig pár kilométernyire működő Kormányzati Kutatási Programnál.

Egyik este beugrott hozzájuk Bryan Erickson, a Körzetszervező, hogy lássa, miként boldogulnak.

– Csinos kis hely ez itt maguknál – nézett körbe Erickson.

Tommy csak úgy dagadt a büszkeségtől.

– Az, mi? Dobja le magát, mintha otthon lenne.

– Kösz. – Erickson bekukkantott a konyhába, ami éppen vacsorát főzött. – Nem semmi konyha.

Tommy mellélépett.

– Látja azt az egységet a tűzhelyen?

– Mire való?

– Menüszelektor. Mindennap új kombinációt ad, véletlenszerűen. Nem kell azon agyalni, hogy mit együnk.

– Lenyűgöző. – Tommyra sandított. – Úgy tűnik, jól vannak.

Joan felnézett a vidképről.

– Ahogy ilyenkor lehet az ember. – A hangja lapos volt, színtelen.

Erickson morgott valamit, és visszaténfergett a nappaliba.

– Na, asszem, én megyek is.

– Minek jött? – szegezte neki Joan.

– Csak úgy, Mrs. Clarke. – Habozva torpant meg az ajtóban. Nagydarab, vörös arcú ember volt, negyvenhez közel. – Ja, igen, valami lenne azért.

– És mi az? – kérdezte Joan közönyösen.

– Kitöltötted már a Körzeti Egységkártyádat, Tom?

– A Körzeti Egységkártyámat?

– A törvény előírja, hogy regisztráltasd magad a Körzetben. Az én Körzetemben. – Megtapogatta a zsebét. – Van nálam pár üres kártya.

– Fúha! – szaladt ki a kicsit megszeppent Tommy száján. – Máris? Azt hittem, majd ha betöltöm a tizennyolcat.

– Új sorozási szabályzat. Nagy erőkkel vonulunk fel a Marson. És vannak olyan körzetek, ahol nem tudják feltölteni a kvótát. Mélyebbre kell nyúlnunk – mosolygott udvariasan Erickson –, és a miénk jó kis körzet. Jól elszórakozunk a kiképzésen, bejáratjuk az új felszerelést. Végre kijártam a Körzetnek Washingtonban egy egész osztagnyi duplasugaras kisvadászt. Így most minden emberem alatt a saját vadászgépe van.

Tommynak felcsillant a szeme.

– Komoly?

– Annyira, hogy hétvégére mindenki haza is viheti. Itt kinn, a gyepen szépen le is rakhatod.

– Nem viccel? – Tommy már le is ült az asztalhoz, és boldogan kitöltötte az Egységkártyát.

– Dehogy. El sem hiszed, milyen jól elvagyunk – mormolta Erickson.

– Legalábbis két háború közt – tette hozzá halkan Joan.

– Hogy mondja, Mrs. Clarke?

– Nem szóltam.

Erickson a tárcájába süllyesztette a kitöltött kártyát.

– Jut eszembe – kezdte.

Tommy és Joan felé fordult.

– Gondolom, a vidképből már hallottak a glékóháborúról. Gondolom, képben vannak maguk is.

– Miféle glékóháború?

– A glékókészleteinket a Kallisztóról szerezzük be. Valami ottani állat bőréből készül. Na, hát újabban a bennszülöttek problémázni kezdtek, azt állítják, hogy…

– Mi az a glékó? – kérdezte feszülten Joan.

– Felveszi az ember nyomási mintázatát. Így a saját bejárati ajtaja csak magának nyílik ki. És ezekből az állatokból csinálják.

Csend állt be, késsel lehetett volna hasítani.

– Na, hát én megyek is. – Erickson az ajtó felé indult. – A következő kiképzésen találkozunk, Tom. Rendben?

Kinyitotta az ajtót.

– Rendben – motyogta Tommy.

– Jó éjt! – Erickson becsukta maga mögött az ajtót.

– De mennem kell! – fakadt ki Tommy.

– Miért kell?

– Az egész Körzet megy. Előírás.

Joan kibámult az ablakon.

– De nem helyes.

– De ha nem megyek, elveszítjük a Kallisztót. És ha elveszítjük a Kallisztót…

– Tudom. Megint magunkkal kell cipelnünk a lakáskulcsot. Mint a nagyapáinknak.

– Pontosan. – Tommy kidüllesztette a mellkasát, és körbeforgott. – Milyen vagyok?

Joan nem szólt semmit.

– Milyen vagyok? Jól nézek ki?

Tommy csodásan festett mélyzöld egyenruhájában. Karcsú volt, és szálfaegyenes, sokkal csinosabb, mint Bob. Bob már kezdett pocakot ereszteni. A haja is ritkult. Tommynak sűrű, fekete haja volt. Arca kipirult az izgalomtól, kék szeme ragyogott. Megigazította a sisakját, becsatolta.

– Jó így? – kérdezte.

Joan bólintott:

– Pompás.

– Adj egy puszit. Indulok a Kallisztóra. Pár nap, és itthon vagyok.

– Szervusz.

– Nem tűnsz túl boldognak.

– Nem – bólintott Joan. – Nem vagyok túl boldog.

Tommy rendben visszatért a Kallisztóról, az Európán vívott trektonitháborúban azonban történt valami a duplasugaras kisvadászával, és a Körzeti Egység nélküle ért földet.

– A trektonitot – magyarázta Bryan Erickson – a vidképek csöveiben használjuk. Rendkívül fontos, Joan.

– Értem.

– Maga is tudja, mit jelent társadalmunknak a vidkép. Oktatásunk és tájékoztatásunk alapja. A gyerekeink ebből tanulnak. Egész iskoláztatásuk ezen nyugszik. Esténként pedig mindnyájan az élménycsatornákon lazítunk a hosszú nap után. Maga sem akarhatja, hogy kénytelenek legyünk…

– Nem, dehogy, isten őrizz. Bocsásson meg. – Joan intett a zsúrkocsinak, ami gőzölgő kanna kávéval gördült be a nappaliba. – Tejjel, cukorral?

– Csak cukorral, köszönöm. – Erickson elvette az egyik csészét, és a kávét kavargatva, szürcsölgetve némán üldögélt a kanapén. Csend volt. Késő éjszakára járt már, tizenegy körül. A redőnyök lehúzva. A sarokban a vidkép halkan duruzsolt. A kinti világ némán és mozdulatlanul lapult a falakon túl, csak a cédrusok közt motozott egy fuvallat.

– Van hír a frontokról? – törte meg egy idő után a hallgatást Joan, és lesimította a szoknyáját.

– Hogy a frontokról? – fontolgatta Erickson. – Nos hát, az idériumháborúban vannak fejlemények.

– Az merre van?

– A Neptunon. Csak onnan tudunk idériumot behozni.

– Mire használjuk? – Joan hangja vékonyka volt, és távoli, mintha valahol nagyon messze járna. Elgyötört arccal, túlhajszolt sápadtsággal várta a választ. Mintha a maszk, amit felvett, örökre rajta maradt volna, és most a szemek nyílásán át nézné a távoli világot.

– A hírgépekhez kell – magyarázta Erickson. – Az idériumbélés azonnal érzékeli, ha történik valami a világban, és rögtön át is játssza vidképre. Ha nem lenne idériumunk, vissza kellene állni a hírolvasásra, és kézzel kellene lejegyezni mindent. És akkor nem tudnánk kiiktatni az emberi tényezőt. Torzulnának a hírek. Az idériumos gépek pártatlanok.

Joan bólintott:

– Más valami?

– Semmi különös. Bár rebesgetik, hogy a Merkúron forrong valami.

– A Merkúrról mit hozunk be?

– Az ambrolint. A különböző szelektorok gyártásában elengedhetetlen. Amilyen a menüszelektoruk is a konyhában. Ami véletlenszerűen kiválasztja a napi ételt. Na, az is egy ambrolinegység.

Joan szórakozottan meredt a kávéscsészéjére:

– És a merkúri bennszülöttek… megtámadnak bennünket?

– Lázadoznak, mozgolódnak, ilyesmi. Már fel is küldtek pár egységet Párizsból, Moszkvából. Nagyobb egységeket, azt hiszem.

Egy idő után Joan megszólalt:

– Tudom, hogy oka van a látogatásának, Bryan.

– Nem, semmi különös. Miért gondolja?

– Megérzés. Miért jött?

Erickson elpirult, pedig kedves arca már amúgy is vörös volt.

– Ráhibázott, Joan. Tényleg van valami.

– És mi az?

Erickson egy összehajtogatott stencilezett lapot halászott elő a kabátja zsebéből. Joan kezébe nyomta:

– Nem az én agyszüleményem, gondolom, nem kell magyarázni. Én csak egy csavar vagyok a hatalmas gépezetben. – Idegesen rágcsálta a szája szélét. – A trektonitháborúban túl nagyok voltak a veszteségeink. Szükség van utánpótlásra, mert kemény a helyzet arrafelé.

– Mit jelent ez az egész? – tolta vissza a papírt Joan. – Egy mukkot sem értek ebből a jogi szócsavarásból.

– Hát csak annyit, hogy férfi családtagok hiányában a nők is besorozhatók a Körzeti Egységekbe.

– Ó. Értem.

Erickson megkönnyebbülten pattant fel: elvégezte, amiért jött.

– Sajnos rohannom kell. Csak be akartam dobni ezt magának, már mindenütt kihirdették.

Visszatornázta a papírt a zsebébe. Nagyon fáradtnak tűnt.

– Így aztán nem sokan maradunk, igaz?

– Milyen értelemben?

– Először elvitték a férfiakat. Aztán a gyerekeket. Most a nőket. Szép lassan mindenkit elvisznek.

– Így is mondhatjuk. De hát jó oka van. Nem hátrálhatunk meg a frontokon. Szükségünk van a nyersanyagokra. Egyszerűen szükségünk van rájuk.

– Nyilván így van. – Joan lassan felemelkedett. – Akkor nemsokára találkozunk.

– Igen, még benézek valamikor a héten.

* * *

Bryan Erickson a szaturnuszi nimfituszháború kitörésekor jelent meg legközelebb Joannál. Szabadkozva mosolygott, ahogy Joan ajtót nyitott neki.

– Bocs, hogy ilyen korán reggel – kezdte. – Rohanok, be kell járnom az egész Körzetet.

– Milyen ügyben? – csukta be az ajtót Joan a férfi mögött. Halványzöld Körzetszervezői egyenruhájában volt, vállán ezüstlapokkal. Joan még köntösben.

– De jó meleg van itt – melengette Erickson a falon a kezeit. Odakinn derűs, hideg idő volt. Novemberben jártak. Mindent hó takart, hideg, fehér lepel. Néhány kopasz fa meresztette az ég felé csupasz, fagyos ágait. A távolban az autópályán a felszínjárók fényes szalagja csak szakadozottan, foltokban mutatott a város felé. Már kevesen jártak arra. A legtöbb felszínjáró garázsokban pihent.

– Gondolom, hallott már a szaturnuszi balhéról – mormolta Erickson. – Igen, hallott.

– Láttam pár kockát. A vidképen.

– Jó nagy a felfordulás. Nagy böhömérek azok a szaturnuszi bennszülöttek. A mindenit, megvannak vagy tizenöt méter!

Joan a szemeit dörzsölgetve, szórakozottan rábólintott:

– Nagy kár, hogy úgy kell nekünk az a valami a Szaturnuszról. Reggelizett már, Bryan?

– Persze, igen… de azért kösz. – Erickson teljes hátával nekidőlt a falnak. – Hú, de jó is bejönni a hidegről. Magánál minden olyan tiszta. Bár az én feleségem is így rendben tartaná a dolgokat!

Joan az ablakhoz ment, és felhúzta a redőnyt.

– A Szaturnuszról mit szerzünk be?

– Pont a nimfituszt. Bármi egyébről lenne szó, hagyhatnánk a csudába. De a nimfituszt, azt semmiképp.

– Mert, mire használjuk?

– A képességvizsgáló berendezésekben. A nimfitusz nélkül nem tudnánk megállapítani, ki mihez ért a legjobban, ahogy azt sem, hogy ki lenne a legalkalmasabb a Világtanács Elnökének.

– Értem.

– A nimfitusz tesztcsövekkel pontosan meghatározhatjuk, ki miben jó, és hogy milyen munka való neki a leginkább. A nimfitusz a modern társadalmak alapeleme. Ezzel osztályozzuk önmagunkat. Ha bármi történik a készlettel…

– És csak a Szaturnuszon van?

– Úgy tudom. És most a bennszülöttek lázadozni kezdtek, el akarják foglalni a nimfituszbányáinkat. Kemény küzdelem lesz, jó nagyra megnőtt az a népség. A kormány mindenkit behív, akit csak lehet. Kénytelen.

Joan hirtelen levegő után kapott:

– Mindenkit? – A szája elé rebbent a keze. – Még a nőket is?

– Attól tartok, Joan. Szörnyen sajnálom, de hát nem tehetek róla. Senki sem szívesen hozta meg a döntést, de ha meg akarjuk óvni, amit elértünk…

– De akkor ki marad?

Erickson nem felelt. Már az asztalnál ült, és egy üres kártyát töltött ki. Joannak adta, aki gépiesen elvette tőle.

– Az Egységkártyája.

– De akkor ki marad? – ismételte Joan a kérdést. – Mondja! Marad egyáltalán valaki?

Az űrhajó az Orionról nagy csattanással ért földet. A kipufogószelepek sűrű fellegekben köpték a fáradtanyagot, miközben a sugárhajtómű fokozatosan kihűlt és elcsendesedett.

Egy ideig nem történt semmi. Aztán a kabinzáró ajtót kireteszelték, mire nagy lendülettel kitárult. N’tgari-3 kimerészkedett a hajóból. Egy atmoszféravizsgáló tölcsért tolt maga előtt.

– Eredmény? – kíváncsiskodott bele a gondolataiba telepatikusan a társa.

– Soványka levegő. Legalábbis nekünk. De bizonyos életformáknak megfelelő. – N’tgari-3 tekintete elkalandozott a távoli hegyvölgyekre és lapályokra. – Semmi mozgás.

– Sem hang. Sem életnek bármi jele – dugta ki a fejét az útitárs. – Az mi ott?

– Hol? – kérdezte N’tgari-3.

– Ott, azon az úton túl – mutatta az irányt antennarúdjával Luci’n-6. – Látod?

– Olyan, mintha valami nagy épületegyüttes lenne.

A két orioni ajtószintbe emelte a terepsiklót, és kilebegtette a földre. N’tgari-3 ült a kormány mögé, és már indultak is a horizont peremén a lapályból kitüremkedő domborulatok felé. Növények közt haladtak: némelyik magas volt, és robusztus, de akadtak apróbbak is, tarka virágokkal.

– Jó sok helyváltoztatásra képtelen életforma – jegyezte meg Luci’n-6.

Épp szürke-narancssárga növények mezején vágtak keresztül, ezer meg ezer tökéletesen egyforma bokor végtelenbe nyúló táblájában.

– Mintha direkt így ültették volna – motyogta N’tgari-3.

– Lassíts, épületek.

N’tgari-3 lépés lassúságúra váltotta a sebességet. Mindketten kihajoltak az ablakon, úgy bámészkodtak.

Csinos épület magasodott előttük, körülötte növények: magasak, széles szőnyegben elhúzódó apróbbak, meghökkentő színekben tarkálló ágyások. Az épület maga tiszta volt, és hívogató, láthatóan egy fejlett kultúra terméke.

N’tgari-3 kiugrott a siklóból.

– Lehet, hogy végre találkozhatunk a legendás Terrai Lénnyel.

Keresztülszaladt a talajt puha szőnyegként takaró növénymezőn, fel az épület bejárati ajtajáig.

Luci’n-6 követte. Megvizsgálták az ajtót.

– Vajon hogy nyílik? – kérdezte Luci’n-6.

Kerek lyukacskát égettek a zárba, és az ajtó engedelmesen kitárult előttük. A fények maguktól felgyulladtak. A házban meleg volt: a falakból áradt.

– Milyen… milyen fejlett! Milyen nagyon haladó!

Szobáról szobára jártak, megnézegették a vidképet, a kifinomult konyhát, a hálószobabútort, a takarókat, a székeket, az ágyat.

– De hol vannak a terraiak? – bökte ki végül N’tgari-3.

– Nemsokára hazajönnek.

N’tgari-3 fel-alá járkált.

– Olyan furcsa érzésem van. Nem fér az antennámba. Kellemetlen megérzés. – Habozott, mielőtt kimondta. – Ugye nem lehet, hogy nem jönnek vissza?

– Miért ne jönnének?

Luci’n-6 a vidképet babrálta.

– Teljességgel valószínűtlen. Megvárjuk őket, nemsokára itt lesznek.

N’tgari idegesen kémlelt ki az ablakon.

– Sehol sem látom őket. Pedig valahol itt kell lenniük. Nem mehettek el csak úgy, amikor minden itt van! Hová mentek volna? És minek?

– Majd jönnek. – Luci’n-6 pár állóképet varázsolt a vidképre. – Ez nem valami nagy cucc.

– Az az érzésem, hogy nem fognak.

– Ha a terraiak sosem jönnek vissza – játszott még mindig a vidkép gombjaival Luci’n-6 –, akkor a világ legnagyobb archeológiai rejtélyére bukkantunk.

N’tgari-3 megvonta a vállát.

– Azért én figyelem, nem jönnek-e mégis.

Török Krisztina fordítása

PAT AJÁNDÉKA

– Mi az? – kerülgette a férjét izgatottan Patricia Blake.

Eric Blake nem hagyta magát kizökkenteni.

– Micsoda? – dünnyögte.

– Mit hoztál nekem? Tudom, hogy hoztál valamit! – A nő keble hevesen hullámzott a hálós blúz alatt. – Meglepetés, ne is tagadd!

– Nem szórakozni mentem a Ganümédészre, szívem, hanem üzleti ügyben. Hadd pakoljak ki nyugodtan. Holnap korán reggel le kell tennem a részletes beszámolót Bradshaw asztalára. Az egész Terra Konszern be van zsongva, mert állítólag megtaláltam az évszázad fémlelőhelyét.

Pat szakértő szemmel mérte végig a poggyászbuckát, amelyet a hordárrobot halmozott fel az ajtó előtt, aztán a kupac oldalából előbányászott egy kisebb dobozkát.

– Ékszer van benne? Nem, ez túl nagy ahhoz, hogy ékszer legyen.

Türelmetlen mozdulattal tépkedte a szalagot.

Eric zavartan figyelte.

– Csalódott leszel, drágám. Eléggé… hogy is mondjam… sajátos ajándék. Szerintem nem egészen ilyesmire számítottál. – Szorongva nézte a nőt, aki már a fedelet feszegette éles körmével. – Ígérd meg, hogy nem leszel dühös, rendben? Mindent elmagyarázok.

Patnek leesett az álla. A dobozt az asztalra ejtette, a szeme tágra nyílt.

– Te jó ég! Mi ez?

Eric egyik lábáról a másikra állt.

– Egyszerűen nem tudtam otthagyni. Tudod, az ilyesmit nem szokták az ember után dobni. A ganümédésziek csak a legkivételesebb esetekben hajlandók megválni tőle, de nekem sikerült…

– Mi ez?

– Egy isten – sóhajtott Eric. – A ganümédészi panteon egyik kevésbé illusztris tagja. Mondhatni, önköltségi áron jutottam hozzá.

Pat félelemmel vegyes undorral pislogott a ládikára. Ez az izé itt egy… isten?

A dobozban apró, mozdulatlan figura állt, talán egy arasz magas. Muzeális darab volt, hátborzongatóan ásatag. Karmokban végződő mancsait duzzadó, pikkelyes mellkasára fonta. Rovarszerű arca ádáz grimaszba torzult – a kifejezést némi cinikus sóvárgás árnyalta. Lábak helyett kusza polipkarerdő nőtt ki a törzséből. Az arca alsó harmada bonyolult csőrben csúcsosodott ki, sziklakemény vonású alsó állkapoccsal. Trágya- és poshadtsör-szagot árasztott. Mindennek tetejébe a kétneműség szembeötlő – sőt egyenesen tolakodó – jeleit viselte.

A ládikát szemügyre véve Pat megállapította, hogy férje gondoskodott a „vendég” kényelméről: apró vizesedényt helyezett mellé, és egy marék szalmával bélelte ki a dobozt. A fedélbe szellőzőlyukakat fúrt, és összehajtogatott újságpapírt tömködött a figura köré.

– Úgy érted, bálvány. – Pat lassan visszanyerte az önuralmát. – Egy istenség szobra.

Eric makacsul rázta a fejét.

– Igazi isten. Még garancialevél is van hozzá… vagy mi.

– Szóval, halott?

– Nem, dehogy!

– Akkor miért nem mozog?

– Ahhoz meg kell idézni. – A figura hasa enyhén kitüremkedett, ujjnyira kiálló, tálkaszerű mélyedést alkotva. Eric megpaskolta. – Tegyél ide valamit, és életre kel. Várj csak, megmutatom!

Pat hátrált egy lépést.

– Nem, kösz.

– Nincs mitől tartanod, drágám! Igazán szórakoztató beszélgetőtárs, majd meglátod. A neve… – A ládika oldalán végigfutó írást silabizálta. – A neve Tinokuknoi Arevulopapo. Képzeld, az egész utat végigdiskuráltuk a Ganümédésztől idáig. Kifejezetten hálás, amiért magammal hoztam. És rengeteg izgalmas dolgot tudtam meg tőle az istenekről.

Eric beletúrt a zsebébe, és előkotorta a sonkás szendvicse maradékát. Összegurigázott egy darabka felvágottat, aztán beletömködte a pocaktálkába.

– Na, én megyek – fordított hátat Pat.

– Maradj! – Eric utánanyúlt, és megfogta a karját. – Egy másodperc az egész. Mindjárt megemészti.

A tálka megremegett. Az apró alak durva, pikkelyes bőre egyre erősebben fodrozódott, aztán a tálka megtelt valami sűrű, sötét zselével. A sonka oldódni kezdett.

Pat leplezetlen undorral figyelte.

– Nem is használja a száját?

– Evésre nem. Csak beszédre. Szinte minden szempontból eltér az általunk megszokott létformáktól.

Az isten egyetlen, apró szeme kinyílt. A rezzenetlen szemgolyó hűvös kajánsággal méregette őket.

Az alsó állkapocs lomhán megmozdult.

– Legyetek üdvözölve – csikorogta.

– Üdv. – Eric maga elé tolta Patet. – Bemutatom a feleségemet, Mrs. Blake-et. Szólítsd nyugodtan Patriciának.

– Tartom szerencsémnek – recsegte az isten.

Pat rémülten felsikkantott.

– Ez beszéli a nyelvünket!

Az isten ezúttal Erichez intézte a szavait.

– Helyesen szóltál. – Megvetően lebiggyesztette a csőrét. – Hosszú haj, kurta ész.

Eric a füle tövéig elvörösödött.

– Tudod, szívem, az istenek előtt nincsenek titkok. Ők mindenhatók.

Az isten leereszkedően biccentett.

– Valóban. Tehát ez a Terra.

– Igen. Hogy tetszik?

– Nos, a krónikák alapján pontosan erre számítottam. Bizonyos krónikák alapján.

– Eric, biztos vagy benne, hogy nem veszélyes? – suttogta Pat aggodalmasan. – Nem tetszik, ahogy néz. És van valami abban, ahogy beszél… – Telt keblei idegesen hullámzottak.

– Ne aggódj, szívem – nyugtatta Eric vidáman. – Kifejezetten jóindulatú. Alaposan utánaérdeklődtem, mielőtt elhoztam volna.

– Kegyes istenség vagyok – magyarázta az apró alak száraz, tényszerű hangon. – Időm nagy részében a ganümédészi őslakosok időjárással kapcsolatos óhajainak tettem eleget. Amikor úgy kívánták, esőt hoztam a kívánt mennyiségben, a járulékos természeti jelenségekkel körítve.

– De ez már a múlté – tette hozzá Eric.

– Valóban. Tízezer évig működtem Esőistenként. Ám egy isten türelme is korlátos. Levegőváltozásra vágytam. – Különös grimasz suhant át a visszataszító arcon. – Ezért rendeztem úgy, hogy túladjanak rajtam, és eljöhessek ide, a Terrára.

– Ahogy már mondtam – magyarázta Eric –, a ganümédészieknek eszük ágában sem volt eladni. De ő összeütött nekik egy csinos kis égiháborút, úgyhogy végül nem maradt más választásuk. Ez az egyik oka, amiért ilyen olcsón jutottam hozzá.

– Az urad remek üzletet kötött – nyugtatta meg az isten Patet. Egyetlen szemgolyója kíváncsian körbefordult. – Ez volna a hajlékotok? Itt táplálkoztok és pihentek nap mint nap?

– Úgy van – felelte Eric. – Pat és én…

A bejárati ajtó közbeszólt.

– Thomas Matson áll a küszöbön – búgta. – Engedélyt kér a belépésre.

– Hű, a fenébe – pillantott fel Eric. – A jó öreg Tom! Megyek, beengedem.

Pat az istenre mutatott.

– Nem kellene előbb…?

– Épp ellenkezőleg! Azt akarom, hogy Tom is lássa.

Eric az ajtóhoz lépett, és kinyitotta.

– Szép jó napot mindenkinek! – dugta be a fejét Matson, és csontos, nyakigláb termetéhez illő higanymozgással beúszott a szobába. – Szia, Pat.

A két férfi kezet rázott.

– A laborban alig várják a jelentésedet. Az öreg Bradshaw tűkön ül. Ha látnád… – Matson hirtelen támadt érdeklődéssel hajolt előre, pálcikalábai alig bírták ellensúlyozni a kilendülő ösztövér felsőtestet. – Hm. Mondd, mi az ott?

– Házi isten. Az enyém – tette hozzá Eric szerényen.

– Isten? Most viccelsz, ugye? – horkant fel Matson. – Az isten, mint olyan, abszolúte tudománytalan fogalom. Eddig azt hittem, te sem…

– Ez nem olyan isten, amiről te beszélsz. Nem a tudatalattim szüleménye. Vettem a Ganümédészen. Ismerkedj meg a ganümédészi Esőistennel.

– Mondj valamit – utasította Pat az apró alakot –, hogy Tom lássa, a gazdád igazat beszél.

– Javallom, cáfoljuk meg a létezésemet tisztán logikai úton – kerregte az isten fitymálóan. – Te lehetsz az advocatus diaboli.

Matson elvigyorodott.

– Mi ez, Eric? Valami robot? Eléggé félresikerült formatervezés.

– Komolyan beszélek, Tom. Ez egy isten. Az úton tett pár csodát a kedvemért. Persze, ne valami eget rengető csodára gondoljatok, de engem meggyőzött.

– Kétszer kettő néha öt, he? – ingatta a fejét Matson. De azért kezdte érdekelni a dolog. – Hát akkor lássunk egy csodát, te isten. Hátha engem is sikerül megtérítened.

– Ne tekints cirkuszi látványosságnak – sziszegte az apró alak.

Eric a fejét ingatta.

– A helyedben nem bosszantanám. Ha egyszer életre hívtuk, a hatalma korlátlan.

– Hogyan keletkezik egy isten? – váltott témát Tom. – Önmagát teremti? Mert ha nem, akkor kell lennie egy tőle független létezőnek, egy mélyebb, elemibb textúrának, ha úgy tetszik, amelyből…

– Az istenek – szakította félbe a rovarszerű figura – a valóság tágabb kontinuumának, egy felsőbbrendű dimenziónak a lakói. A lét számtalan szintből áll; multidimenzionális realitássíkokból, amelyek szigorú hierarchia szerint rétegződnek. Az enyém a tiétek fölött helyezkedik el.

– Akkor mit keresel itt?

– Megesik, hogy egyes lények valamely okból egy másik kontinuumba transzponálják magukat. Amikor egy felsőbbrendű kontinuumból egy alsóbbrendűbe szállnak alá, ahogy én is tettem, az alsóbbrendű világ teremtményei szükségképp istenként tisztelik őket.

Tom fancsali arcot vágott.

– Vagyis nem isten vagy, csupán egy másik dimenzióbeli létforma, aki fázist váltott, és a mi valóságsíkunkba kopírozta magát.

A figura csőre ingerülten megrándult.

– Túlságosan leegyszerűsíted a problémát. A transzponációs művelet hatalmas tudást igényel, és csak kivételes esetekben alkalmazzák. Én magam szent kötelességből szálltam alá. Fajom szégyenletesen eltévelyedett példánya, bizonyos Nar Dolk azzal tetézte förtelmes bűneit, hogy gyáván megszökött a rá váró büntetés elől, és ebben a kontinuumban keresett menedéket. Ősi törvényeink köteleznek, hogy kövessem őt, bárhová menti is mocskos irháját. Ez a galaktikus selejt, ez az egekbe kiáltó ocsmondaság, ez a trágyadombok csimborasszója azonban jelentős egérútra tett szert, és valamiféle álcát is magára öltött. Éjt nappallá téve keresem, ám még nem sikerült a nyomára jutnom. – Az isten hirtelen elhallgatott. – Kíváncsiságod bosszantóan öncélú. Fárasztasz.

Tom hátat fordított az istennek.

– Ha engem kérdezel, elég gyatra darab. Ezerszer meggyőzőbbet tudunk csinálni a Konszern biolaborjában, mint amire ez a vacak valaha is…

A levegő felszikrázott, érezhető mennyiségű ózon fejlődött. Tom Matsont láthatatlan kezek emelték a magasba, és az ajtóhoz kormányozták. Az ajtó kitárult, és az üvöltve tiltakozó férfi elegáns ívben végigrepült a kerti ösvényen, hogy aztán tehetetlen kupacként landoljon a rózsabokrok tövében.

– Segítség! – nyögte. Az erejéből csak szánalmas kalimpálásra futotta.

– Teremtőm – kapkodott levegő után Pat.

– Mi a szösz… – Eric az apró figurára pillantott. – Ezt te csináltad?

– Segíts neki! – tuszkolta a férjét az ajtó felé a nő. – Lehet, hogy eltört valamije. Még nézni is rossz, ahogy rángatózik szegénykém.

Eric kisietett, és talpra segítette Matsont.

– Jól vagy? Mondtam, hogy ne hergeld, de te nem hallgattál rám. Ezt az egészet magadnak köszönheted.

Matson arca izzott a dühtől.

– Egyetlen multidimenziós seggdugasz sem bánhat így velem, akár isten, akár nem! – Határozott mozdulattal félretolta Ericet az útból, és megindult a ház felé. – Beviszem a kis gnómot a laborba, és formaldehidbe áztatom. Ízekre szedem. Megnyúzom. Kipreparálom, és kilógatom a nappalimban. Én leszek az első ember, aki egy istent élvebon…

Matson körül ezüstös fénygömb materializálódott. A csillámló energialabdacs elnyelte a cingár alakot, míg végül úgy festett, mint a villanykörtébe zárt izzószál.

– Mi az ördög… – motyogta. Hirtelen megremegett, aztán halványodni és zsugorodni kezdett. Egyre fogyott és fogyott, végtagjai lassú átalakuláson mentek keresztül. Aztán egy rándulás, egy halk, surranó hang – és teljesen összement.

A fény kialudt.

A kerti ösvényen egy tenyérnyi, értetlenül pislogó, zöldesszürke varangy ült.

– Látod? – kiabálta Eric hisztérikusan. – Mondtam, hogy fékezd a nyelved!

A béka a ház felé totyogott. A tornác előtt megállt, és mozdulatlanságba süppedt; kifogtak rajta a lépcsők. Egyetlen szánalmas, erőtlen kvartyogást böffentett ki magából.

– Nézd, mit művelt vele! – visította Pat elváltozott hangon, és a kezét tördelte. – Uram, teremtőm… Szegény, szegény Tom!

– Ő tehet róla. A saját fejére hozta a bajt – hadarta Eric. – Rászolgált a büntetésre – hajtogatta, de kezdett ideges lenni. – Ennek ellenére – fordult az istenhez – nem szép dolog ilyesmit művelni valakivel. Mit gondol majd a felesége? És mi lesz a gyerekeivel?

– És mit szól majd Mr. Bradshaw? – kiabálta Pat kétségbeesetten. – Így munkába sem tud járni!

– Nem bizony – csatlakozott Eric, és könyörgőre fogta a dolgot. – Nézd, szerintem Tom már érti a leckét. Mi lenne, ha most szépen visszaváltoztatnád? Ugye megteszed?

– Varázsold vissza, de azonnal! – sipította Pat, miközben apró kezével a levegőben hadonászott. – Különben a Terra Konszern megtanít kesztyűbe dudálni! Még egy isten sem szállhat szembe Horace Bradshaw-val.

– Jobb lenne, ha visszaváltoztatnád – unszolta Eric.

– Úgy vélem, egy efféle nézőpontváltás hasznára válik a fiatalembernek – közölte az isten kedélyesen. – Még néhány évszázad, és…

– Néhány évszázad?! – robbant ki Pat. – Te lábasfejű bűzgombóc! – Fenyegetően közeledett a doboz felé, rázkódott a dühtől. – Hát ide figyelj! Most azonnal visszacsinálod, vagy kiveszlek a dobozodból, és behajítalak a konyhamalacba!

– Intsd nyugalomra az asszonyod – tanácsolta az isten atyai szelídséggel.

– Nyugodj meg, Pat – esedezett Eric. – Szépen kérlek!

– Eszemben sincs megnyugodni! Mégis, mit gondol ez magáról? Ajándék, mindjárt adok én neked ajándékot! Egyáltalán hogy merészeled ezt a szánalmas selejtet behozni a házamba? Ez a te elképzelésed a…

Elhalt a hangja, mintha elvágták volna.

Eric aggódva ugrott oda hozzá. Pat természetellenes pózban állt, a szája nyitva, az utolsó szó a nyelve hegyén. Tetőtől talpig fehér volt. Eres szürkésfehér. Eric gerincén végigfutott a hideg.

– Uramisten – suttogta.

– Kővé változtattam – bólintott az isten. – Túl nagy lármát csapott. – Ásított egyet. – Most pedig visszavonulok. Kifárasztott a hosszú út.

– Ezt nem hiszem el – ingatta a fejét Eric Blake, aztán bénultan maga elé meredt. – A legjobb barátom békává vált. A feleségem meg sóbálvánnyá.

– Úgy van – hagyta rá az isten. – Igazságot osztottam. Mindketten azt kapták, amit megérdemeltek.

– Pat vajon… hall most engem?

– Minden bizonnyal.

Eric a szoborhoz lépett.

– Pat – motyogta. – Ne légy dühös rám, kérlek. Nem az én hibám. – Megérintette a nő jéghideg vállát. – Ne engem okolj! Nem én tettem. – A márvány kemény volt, és tökéletesen sima. Pat semmitmondó, üres tekintettel bámult maga elé.

– Terra Konszern – ízlelgette a szavakat az isten. Egyetlen szeme fürkészően Ericre szegeződött. – Ki ez a Horace Bradshaw? Talán valami helyi istenség?

– Horace Bradshaw a Terra Konszern többségi tulajdonosa – felelte Eric mélabúsan. Leült, és remegő kézzel cigarettára gyújtott. – Ha jobban belegondolok, neki van a legnagyobb hatalma a Terrán. A cége birtokolja a rendszer bolygóinak több mint felét.

– Az e világi birodalmak nem foglalkoztatnak – deklarálta az isten, és lehunyta a szemét. Hangja fokozatosan halkult. – Most visszavonulok. Később felébreszthetsz, ha úgy kívánod. Szívesen elmélkedem veled vallásfilozófiai kérdésekről, ahogy a hajón tettük idefelé.

– Vallásfilozófiai kérdésekről? – visszhangozta Eric keserűen. – A feleségem egy sziklatömb, ez meg itt teológiáról akar eszmét cserélni.

De az isten már nem volt jelen; visszahúzódott a csigahéjába.

– Igazad van, hallgass csak. Izgat is téged ez a bolhacirkusz? – fortyogott Ericben a tehetetlen harag. – Ez a hála, amiért elhoztalak a Ganümédészről. Öt perc se telik bele, és oda a családi békém, a legjobb barátomról nem is beszélve. Veled aztán jól bevásároltam!

De persze erre sem érkezett válasz.

Kétségbeesetten törte a fejét. Talán békülékenyebb hangulatban lesz, ha felébred. Meg kell győznie, hogy változtassa vissza Matsont és Patet. A gondolat némi reményt adott. Isteni kegyességére fog apellálni, magában már sorakoztatta is az érveket. Ha minden jól megy, néhány óra múlva…

Már ha lesz olyan szerencséje, hogy addig senki sem keresi Matsont.

A varangy a kerti úton gubbasztott, csöpögött róla a búbánatos nyomorúság. Eric leguggolt hozzá.

– Hé, Tom!

A béka lassan felnézett.

– Ne aggódj, öreg cimbora! Ráveszem, hogy változtasson vissza. Gyerekjáték lesz. – A varangy csak nézett rezzenéstelenül. – Gyerekjáték – ismételte idegesen.

A varangy erre még jobban lekonyult. Eric az órájára pillantott. Késő délutánra járt az idő; mindjárt négy óra. Tom műszakja a laborban fél ötkor kezdődik. Kiverte a víz. Ha az isten nem ébred fel hamarosan…

Felberregett a videofon.

Eric szíve fekete csomóvá töpörödött. Erőt vett magán, és odalépett a képernyőhöz. Horace Bradshaw szikár, méltóságteljes vonásai rajzolódtak ki előtte. Eric úgy érezte, a szúrós pillantás átdöfi; mintha a főnöke egyenesen a veséjébe látna.

– Nocsak, Blake! – harsogta. – Látom, szerencsésen visszatért a Ganümédészről.

– Igen, uram. – Fogalma sem volt, mit mondhatna. Jobb híján a képernyő elé állt, hogy Bradshaw a lehető legkevesebbet láthasson a szobából. – Épp most kezdtem kipakolni.

– A pakolás várhat, Blake. Inkább jöjjön a laborba! Kíváncsian várjuk a jelentését.

– Most azonnal? Teringettét, Mr. Bradshaw, ez ám a szívélyes fogadtatás… Legalább hagyjon egy szusszanásnyi szünetet a fáradt utazónak. – Időt, időt kell nyernie, zakatolt a fejében a gondolat. Időt, mindenáron. – Holnap reggel ott leszek, ígérem. Első kakasszóra.

– Matson ott van magával?

Eric nagyot nyelt.

– Igen, uram. De…

– Adja! Beszédem van vele.

– Ő nem… most nem tud beszélni önnel.

– Hogy mondja? Miért nem?

– Nincs abban az állapotban, hogy… úgy értem, nem tudná…

Bradshaw egyetlen türelmetlen kézmozdulattal leintette.

– Rendben, akkor hozza magával azt a lókötőt. És mondja meg neki: jobban teszi, ha kijózanodik, mire ideér. Viszlát az irodámban tíz perc múlva.

Azzal megszakította a kapcsolatot. A képernyő egy villanással kialudt.

Eric leroskadt a székbe. Tíz perc! Kábultan rázta a fejét.

A varangy enerváltan ugrott egyet-kettőt, és elhaló, csüggedt kvartyogást hallatott.

A férfi nehézkesen talpra kászálódott.

– Ki mit főzött, egye meg, nem igaz? – sóhajtotta. Lehajolt, és a kezébe vette a békát, aztán óvatosan a kabátzsebébe süllyesztette. – Hallottad, ugye? Bradshaw volt. A laborba viszlek. – A varangy nyugtalanul fészkelődött. – Szerinted mit szól majd, ha meglát?

Megcsókolta felesége hideg márványhomlokát.

– Viszlát, szívem.

Zsibbadtan végigbaktatott a kerti úton, és kilépett a kapun. Leállította az első arra járó robotaxit, és beszállt. Nehéz lesz kimagyaráznom magam, gondolta, miközben a kocsi végigsuhant vele az ismerős utcákon.

Mit nehéz? Lehetetlen.

* * *

Horace Bradshaw megrökönyödötten bámult rá. Levette acélkeretes szemüvegét, és precíz, határozott mozdulatokkal megtörölte, mintha ezzel helyrebillenthetné a világ kizökkent egyensúlyát. Amikor a lencsék ismét makulátlanul ragyogtak, keselyűorrára illesztette a szemüveget, és újra a problémának szentelte minden figyelmét.

A varangy némán ült a súlyos mahagóniasztal közepén.

Bradshaw a békára mutatott. Ujja alig láthatóan remegett.

– Tehát ez itt… Thomas Matson?

– Igen, uram – bólintott Eric.

Bradshaw értetlenül pislogott.

– Matson! Mi a fene történt magával?

– Varanggyá változott – tolmácsolta Eric.

– Azt én is látom. Ez egyszerűen… elképesztő. – Bradshaw megnyomott egy gombot az asztalán. – Küldje fel nekem Jenningst a biológiai laborból – adta ki az utasítást. – Egy varangy… – Óvatosan megbökte a ceruzája hegyével. – Ez tényleg maga, Matson?

A béka megnyekkent.

– Ördög és pokol. – Bradshaw hátradőlt, és megdörzsölte a halántékát. Szigorú arckifejezése fokról fokra együttérző aggodalommá szelídült. Szomorúan csóválta a fejét. – Hihetetlen. Gondolom, valami bakteriális fertőzést kapott. Ez rá vallana; Matson kísérletező elme, szeret mindent kipróbálni magán. Nagyon komolyan vette a munkáját. Bátor ember volt. Remek munkatárs. Sokat tett a Terra Konszernért. Rettenetes, hogy így kellett végeznie. Korkedvezményes nyugdíjban részesítjük, és minden egyéb vonatkozásban gondoskodunk róla. Ennyivel tartozunk neki.

Jennings lépett az irodába.

– Hívatott, uram?

– Jöjjön – intett Bradshaw türelmetlenül. – Volna itt egy kis probléma, kifejezetten a maga csapatára szabva. Ismeri Eric Blake-et, igaz?

– Üdv, Blake.

– Ez pedig itt Thomas Matson. – Bradshaw a varangyra mutatott. – A Nemfém Laborból.

– Ismerem Matsont – mondta Jennings lassan. – Vagyis ismerek egy Matsont a Nemfémből. De nem emlékszem, hogy… akarom mondani, ő ennél jóval… khm, magasabb.

– Ez ő – biccentett Eric komoran. – Varangy lett belőle.

– Hogyan történt? – támadt fel Jennings szakmai kíváncsisága. – Mondjon el mindent! A legapróbb részletek is fontosak lehetnek.

– Hosszú történet – felelte Eric kitérően.

– Nem akarja megosztani velünk? – Jennings közelebbről is szemügyre vette a békát. – Látszólag tökéletesen hétköznapi varangy. Biztos benne, hogy ez Tom Matson? Gyerünk, elő a farbával, Blake! Biztosan többet tud annál, amit eddig elárult!

Bradshaw összehúzott szemmel méregette Ericet.

– Nos, mi történt, Blake? Miért titkolózik? Talán maga a felelős ezért? – Bradshaw előrehajolt, ragadozóarca a szokásosnál is zordabb kifejezést öltött. – Tisztázzunk valamit! Ha a maga hibájából vesztettem el az egyik legjobb emberemet…

– Nyugodjon meg. – Eric idegesen megpaskolta a varangyot. – Matson tökéletes biztonságban van… amíg senki nem lép rá. Majd összeütünk neki egy mobil védőpajzsot és egy szóalapú kommunikációs rendszert, hogy folytathassa a munkáját. Egy-két apróbb változtatás, és megy minden tovább, mintha mi sem történt volna.

– Egyenes választ várok! – üvöltötte Bradshaw magából kikelve. – Ez a maga műve?

Eric gyámoltalanul feszengett.

– Bizonyos szempontból… Mindazonáltal teljes egészében mégsem… Úgy értem, közvetlenül… – Hangja megbicsaklott. – Persze, nem tagadom, hogy nélkülem talán egészen másképpen alakultak volna a dolgok.

Bradshaw arca hátborzongató grimaszba fagyott.

– Ki van rúgva, Blake. – Lendületesen kitépett egy formanyomtatványt az asztali adagolóból. – Akkor lássam, amikor a hátam közepét! És vegye le a kezét arról a békáról! Az a Terra Konszern tulajdona. – Blake elé lökte a kitöltött űrlapot. – Itt a bére. És ne fáradjon a munkakereséssel! Gondom lesz rá, hogy felkerüljön a rendszer feketelistájára. Most pedig távozzon!

– De Mr. Bradshaw…

– Kíméljen meg a sirámaitól! – Az ajtó felé bökött. – Kívül tágasabb. Jennings, maga pedig azonnal állítsa rá a labort a feladatra. A problémát a lehető legrövidebb időn belül kezelnünk kell. Azt akarom, hogy ezt a békát még ma emberi formába hozza. Matson a Terra Konszern egyik kulcsembere. A munka sűrűjében vagyunk, nyakunkon a határidő, a legújabb projektjeinket pedig egyedül ő képes sikerre vinni. Nem engedhetjük, hogy egy efféle malőr hátráltassa a célkutatásokat.

– Mr. Bradshaw – kulcsolta össze a kezét Eric. – Kérem, hallgasson végig! Én is szeretném, hogy Tom újra a régi legyen. De csak egyetlen mód van rá, mégpedig…

Bradshaw szeme fagyosan villant.

– Maga még mindig itt van, Blake? Megvárja, amíg hívom a biztonságiakat? Ha nem távozik egy percen belül, nagyon megüti a bokáját. Érti, amit mondok?

Eric megadóan bólintott.

– Tökéletesen, uram. – Megfordult, és legyőzötten vonszolta magát az ajtó felé. – Viszlát, Jennings. Viszlát, Tom. Ha esetleg szüksége lenne rám, Mr. Bradshaw, otthon megtalál.

– Szabotőr! – vicsorgott a becsukódó ajtóra Bradshaw. – Jobb, ha az ilyen nem rontja itt tovább a levegőt.

– Mit tennél – mélázott Eric –, ha a feleséged kővé válna, a legjobb barátod varanggyá, és a tetejébe még az állásodat is elveszítenéd?

– A robotok nem házasodnak – közölte a robosofőr szenvtelenül –, mert nemtelenek. Barátaik sincsenek, mivel alkalmatlanok az érzelmi alapú kapcsolatteremtésre.

– És kirúgni sem szokták őket?

– Néha előfordul. – A kocsi begördült Eric takaros, hatszobás háza elé. – A kiszuperált robotokat viszont beolvasztják, hogy az elemeikből újakat építsenek. Ismeri Ibsen Peer Gyntjét? Emlékszik a Gomböntőre? Nos, azok a sorok a maguk naturalista valóságában vetítik előre a jövő robotjainak zsigeri létbizonytalanság-érzését.

– Hja, a zsigeri létbizonytalanság. – Az ajtó kinyílt, Eric kikászálódott. – Mindenkinek megvan a maga baja.

– Higgye el, a robotok keresztje mindenkiénél súlyosabb. – Az ajtó finom kattanással bezárult, és a taxi meglódult. A jármű hangtalanul siklott lefelé a dombról.

A robotok keresztje? Naná. Eric kedvetlenül baktatott végig a kerten. A bejárati ajtó automatikusan kitárult előtte.

– Isten hozta, Mr. Blake – üdvözölte.

Eric elfintorodott.

– Gondolom, Pat még mindig odabenn van.

– Mrs. Blake itthon tartózkodik, de katatón állapotba süllyedt.

– Kővé változott – magyarázta Eric, és megcsókolta a szobor hűvös ajkait. – Szia, édesem.

Elővett egy szelet húst a hűtőből, és az isten pocaktálkájába gyömöszölte. Az emésztőzselé azonnal megjelent, és ellepte az ételt. Az apró szem kinyílt. Az isten laposakat pislogott, aztán a tekintete megállapodott a férfin.

– Kipihented magad? – érdeklődött Eric morózusan.

– Egyáltalán nem pihentem. Az elmémet kozmikus léptékű problémák foglalkoztatták. Ellenséges színezet érzik a hangodból. Tán kedvezőtlenül alakult a napod?

– Á, dehogy. Csak elvesztettem az állásomat. Mintha nem lenne amúgy is elég bajom.

– Elvesztetted az állásodat? Igazán érdekes. Mi bánt még?

Eric majd’ felrobbant dühében.

– A feje tetejére állítottad az egész életemet, ha nem vetted volna észre! – Pat néma, mozdulatlan alakjára bökött. – Nézd meg a feleségemet! Márványszobor lett belőle. A legjobb barátom egy depressziós béka.

Tinokuknoi Arevulopapo elnyomott egy ásítást.

– Vagyis?

– Miért csinálod ezt velem? Mit követtem el? Már elfelejtetted, mi mindent tettem érted? Magammal hoztalak a Terrára. Etettelek. Kibéleltem a dobozodat szalmával, adtam neked vizet és újságokat, ahogy kérted. De igazad van, mit számít ez?

– Valóban. Lehetővé tetted a számomra, hogy eljussak a Terrára. – Különös fény játszott a sötét arcon. – Legyen hát a kívánságod szerint. Visszaadom neked bőbeszédű asszonyodat.

– Igazán megteszed? – Ericben megkönnyebbült öröm áradt szét, könnyek szöktek a szemébe. Túlságosan megkönnyebbült, hogy további kérdésekkel bombázza az istent. – Örökké hálás leszek érte!

Az isten összpontosított.

– Először is, állj félre. Egyszerűbb egy test molekuláris szerkezetét véletlenszerűen átrendezni, mint visszaállítani az eredeti konfigurációt. Remélem, sikerül a kiindulási állapotra hoznom.

Alig észrevehető karmozdulatot tett. Pat szobormerev alakja körül megremegett a levegő. A sápadt márványfelület életre kelt. Halovány pír szivárgott vissza a nő arcába. Pat levegő után kapkodott, fekete szemében megvillant a rettegés. Az elevenség végigcsurgott a karján, formás vállain, szétterjedt a mellkasán, egész testén. Bizonytalanul megtántorodott.

– Eric!

A férfi elkapta, és szorosan magához ölelte.

– Végre itt vagy megint. – Még erősebben szorította, és érezte, ahogy a nő szíve hevesen dörömböl. Újra és újra megcsókolta. – Hiányoztál.

Pat elhúzódott tőle, és a doboz felé sandított.

– Az a tengeri giliszta, az a bűzlő mocsokhalom… Csak kapjam a kezem közé! – Elindult az isten felé, a szeme gyűlölettől parázslott. – Mégis, mit képzelsz magadról? Hogy merészeled…

– Vannak, akik sosem változnak – csikorogta az isten.

Eric finoman, de határozottan visszahúzta a feleségét.

– Jobban teszed, ha befogod a szád. Vagy megint márványszoborrá akarsz változni?

Patet észhez térítette a férje hangjában vibráló feszültség. Lassan elernyedt a szorításában.

– Értem, Eric. Rendben. Nem csinálok több butaságot.

Eric az istenhez fordult.

– És Tom? Őt is visszaváltoztatod?

– A zöld fiatalembert? Hol van most? Sehol sem látom.

– A Konszern biológiai laborjában. Jennings és az emberei gőzerővel dolgoznak a visszaalakításán.

Az isten elgondolkodott.

– Biológiai labor? Az merre van? Milyen messze innen?

– A Konszern központi kutatóépületében – vágta rá Eric türelmetlenül. – Úgy hét-nyolc kilométerre. De mit számít ez? Ha átváltoztatod, Bradshaw jó eséllyel visszavesz a céghez. Ennyivel tartozol. Legyen minden úgy, mint régen; ez igazán nem nagy kérés.

– Nem tehetem.

– Nem teheted? – visszhangozta Eric bőszen. – És mi a kénköves pokolért nem?

– Azt hittem, az istenek mindenhatóak – ingerkedett Pat.

– Bármit megtehetek, de csak bizonyos távolságon belül. A hely, amiről beszélsz, túl messze van. Csupán egy jól lehatárolt körben tudom a szilárd testek molekuláris szerkezetét befolyásolni. A nyolc kilométer többszörösen meghaladja ezt a távolságot.

Eric bizalmatlanul pislogott.

– Úgy érted, nem tudod visszaváltoztatni Tomot?

– Nem lett volna szabad kivinned a házból. Az istenek is engedelmességgel tartoznak a természet törvényeinek, akárcsak ti, közönséges halandók. A mi törvényeink tágabb korlátokat szabnak, de a határok akkor is határok.

– Értem – motyogta Eric. – Ezt előbb is közölhetted volna.

– Ami a megélhetésedet illeti, amiatt ne aggódj. Teremtek a számodra némi aranyat. Íme. – Finom csuklómozdulatot tett. A függöny egy része sárgán villant, és fémes csattanással a padlóra zuhant. – Színtiszta nemesfém. Néhány napra biztosan elég lesz.

– Errefelé rég nem az arany az egyezményes cserealap.

– Bármi mást is alkothatok, amire szükséged van. A lehetőségeim korlátlanok.

– Csak épp Tomot nem tudod emberi lénnyé változtatni – csóválta a fejét Pat rosszmájúan. – Ezt nevezed korlátlan lehetőségnek?

– Fékezd a nyelved, Pat – motyogta Eric, és mélyen a gondolataiba merült.

– Ha volna rá mód, hogy a közelébe jussak – kezdte az isten óvatosan. – Ha a körön belül kerülne…

– Bradshaw semmi pénzért nem engedné ki a markából. Én pedig nem tehetem be oda a lábamat. Az őrök úgy ellátnák a bajomat, hogy kanállal kellene felkaparni.

– Mit szólnál egy kis platinához? – intett pikkelyes kezével az isten, mire a fal egy része fehéren felizzott. – Tömör platina. Az atomszerkezet egyszerű átalakítása. Remélem, most már elégedett vagy.

– A legkevésbé sem. – Eric fel-alá járkált, mint a ketrecbe zárt oroszlán. – Meg kell szereznünk azt a békát. Ha sikerülne kihoznunk…

– Halld a tanácsom!

– Hallgatlak.

– Juttass be a központi kutatóépületbe – csikorogta az isten. – Elegendő, ha a biológiai labor közelébe kerülök.

– Egy próbálkozást megér – bólogatott Pat, és a kezét Eric vállára tette. – Végül is, Tom a legjobb barátod. Szégyen volna így cserben hagyni. Rendkívül… terraiatlan.

Eric felkapta a kabátját.

– Rendben. Olyan közel viszlek a főépülethez, amennyire tudlak. Kis szerencsével a laborig is eljuthatunk, mielőtt a biztonságiak észrevesznek.

Irdatlan robaj rázta meg a falakat. A bejárati ajtó egy marék hamuvá foszlott. Automatizált rendőregységek özönlötték el a szobát, minden fegyvercső kettőjükre szegeződött.

– Igen – hallatszott odakintről Jennings hangja. – Ő az.

A férfi belépett a házba.

– Gyűjtsétek be! – intett. – Az az izé is kell, ott a dobozban.

– Jennings – nyelt Eric rémülten. – Mi folyik itt?

A férfi szélesen elmosolyodott.

– Ne tettesse magát, Blake! Engem ugyan nem csap be. – Rácsapott a hóna alá szorított fém aktatáskára. – A varangy mindent elmondott. Terránkívülit rejteget a házában, ejnye-bejnye… – Gúnyosan ciccegett. – Ha nem tudná, törvény tiltja idegen fajok becsempészését. Le van tartóztatva, Blake. Számítson rá, hogy életfogytiglant fog kapni. Minimum.

– Tinokuknoi Arevulopapo! – jajdult fel Eric Blake kétségbeesetten. – Segíts!

– Rendben – dörrent az isten karcos hangja. A doboz veszélyesen megingott. – Mit szólnál például… ehhez?

A ládikából erőhullám csapott ki. A roboegységek megrándultak, aztán minden átmenet nélkül kitörlődtek a létezésből. Helyükön egy hordányi mechanikus, rágcsálószerű apróság jelent meg. Egy darabig céltalanul keringtek, aztán eszeveszett tempóban kiözönlöttek a kertbe.

Jennings arcára döbbenet, majd ijedtség ült ki. Hátrálni kezdett, fenyegetően lóbálva kézifegyverét.

– Ne gondolja, hogy ránk ijeszthet, Blake. Körülvettük a házat.

Mintha láthatatlan ököl vágta volna gyomorszájon. Az ütés ereje a levegőbe emelte, és megrázta, mint egy rongybabát. A fegyver kicsúszott a kezéből, és a padlón csattant. Jennings kétségbeesetten utánakapott, mire a pisztoly soklábú fémrovarrá változva komótosan odébb cammogott.

– Tedd le – kérte Eric az istent.

– Ahogy akarod.

Jennings a padlóra zuhant. Egy pillanatig a rémülettől bénultan ült, aztán magához tért. Maga alá kapta a lábait, hanyatt-homlok kirohant a házból, végigügetett a kerti ösvényen, ki a kapun, és eltűnt szem elől.

– Ó, istenem – sopánkodott Pat.

– Mi az?

– Nézd!

A házzal átellenben, az utca túloldalán atomágyú állt. Csövei kárörvendően csillogtak a késő délutáni napsütésben. Az ágyú körül rendőrrobotok fegyelmezett csoportja állt őrt. Várták a tűzparancsot.

Eric elsápadt.

– Végünk. Egyetlen lövés, és búcsút mondhatunk az árnyékvilágnak.

– Csinálj valamit – nyöszörögte Pat, és megbökte a dobozt. – Hallod? Ne csak ülj ott a babérjaidon! Varázsold el őket, küldj rájuk rontást, vagy mit tudom én…

– Ezekhez sem férek hozzá – felelte az isten egykedvűen. – Mint már említettem, a hatalmam a távolság arányában exponenciálisan csökken.

– Hé, maguk odabenn! – dübörgött egy hangosbeszélő, sokszoros visszhangot keltve a földszintes házak között. – Jöjjenek ki feltartott kezekkel, különben kénytelenek leszünk erőt alkalmazni.

– Ez Bradshaw – állapította meg Eric. – Csapdába estünk. Biztos, hogy semmit sem tudsz tenni?

– Sajnálom – dörmögte az isten. – Egy védőmezőt talán felajánlhatok.

Összpontosított.

A ház körül fakó gömbfelület jelent meg, és szemmel látható gyorsasággal szilárdulni kezdett.

– Nos, rendben. – Bradshaw embertelenül felerősített hangját alig tompította a pajzs. – Ahogy óhajtják.