Szabó Magda Régimódi
történet részlet Jaffa Kiadó
Budapest
2021

© Szabó Magda jogutódja, Tasi Géza, 2017
© Jaffa Kiadó, 2017

A borító Hugo Simberg HS Ask 6.11 jelzetű fotójának felhasználásával készült
(CC BY 2.0 Finn Nemzeti Galéria/Kansallisgalleria)

Minden jog fenntartva!

Felelős kiadó: Rados Richárd
Felelős szerkesztő: Jolsvai Júlia
Szerkesztette: V. Detre Zsuzsa
Olvasószerkesztő: Ligeti Szilvia
Borítóterv: Sipos Géza

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

ISBN 978 963 475 528 9

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus, 2021

Az író hálás köszönetet mond a Bartók, Darvasi, Gacsáry, Jablonczay, Juhász, Leidenfrost, Majthényi, Nagybákay, Rickl, Siró, Szabó, Szukováthy, Tokaji és Törő családok mindazon tagjainak, akik munkáját naplók, levelek, okmányok rendelkezésére bocsátásával vagy adatok közlésével segítették, valamint Békés, Szolnok és Hajdú-Bihar megye református és római katolikus lelkipásztorainak, akik fáradhatatlan anyakönyvi búvárkodása e könyv anyagának összeállítását lehetővé tette. Köszöni Csontos Sándornak a Jablonczay Kálmán, a debreceni egykori Dóczi Intézet, a Szegény Iskolanővérek zárdája és a hajdani zeneiskola növendékeinek Jablonczay Lenke élete eseményei összeállításában kifejtett értékes munkálkodását. Hála illeti Debrecen Megyei Városi Tanácsának elnökét, dr. Ács Istvánt, aki a kutatások befejezését a művelődési osztály segítségével elősegítette és biztosította.

A Kismester utcai ház lakói:

Jablonczay Imre (Az Átkozódó), Jablonczay Lenke dédapja

Jablonczay Kálmán (Senior) és felesége, Rickl Mária, Jablonczay Lenke nagyszülei

Jablonczay Kálmán (Junior, a történetben még Hektor gróf és Darvasy Muki néven is szerepel), Jablonczay Lenke apja

Jablonczay Margit, Jablonczay Ilona és Jablonczay Gizella (Melinda), Jablonczay Lenke nagynénéi

Szücs Klára főzőnő

Szücs Ágnes szobalány

Kis Anna szobalány

Kanna, hattyúkkal

Ez a könyv azért íródott, mert pár esztendővel ezelőtt egy régiségkereskedésben megvettem egy arasznyi, széles szájú, kék porcelánkannát, amelyen lótuszok között két hattyú tollászkodott.

Nem volt szükségem semmiféle kannára, legkevésbé olyanra, amelyen hattyúk merengenek. Rögtön megbántam, ahogy megvettem, már a csomagolóban. Otthon be se tettem a porcelánok közé, egy darabig azzal a gondolattal játszottam, elajándékozom, van olyan barátunk, aki gyűjti a szecesszió jellegzetes alkotásait. Végül nem adtam oda senkinek, de a konyhába degradáltam. Vidéki gyanakvásom több évtizedes a fővárosban való tartózkodás után sem enyhült, nálunk mindig megtöltött petróleumlámpa és gyertyák várják az esetleges áramzavart, s különböző célokra tárolt vízzel iparkodom kivédeni az olykor valóban bekövetkező vízhiányt. Van egy mindig megtöltött piros kancsóm a leanderek locsolására, egy műanyag vödrünk főzésre, mosdóvíznek, a hattyús porcelánkannát azzal a gondolattal csorgattam tele, ebből főzök majd teát, kávét. Időnként használtam is. Ritkán. Ritkán van baj a vízszolgáltatással. Nemigen törődtem a kannával, de mikor egyszer észrevettem, hogy valaki elmozdította onnan, ahová állítottam, és nem látom, indokolatlanul ingerült lettem, visszaraktam a helyére.

Ezekben az években nemegyszer kaptam rajta magam azon, hogy olyasmit csinálok, ami nem jellemző rám – sőt. Újévi és névnapi jókívánságokat küldtem olyan családtagoknak, akiknek még kislány koromban megmagyaráztam, többek közt azért vágyom olyan hevesen független kenyérkereső lenni, hogy vége legyen a szüleim megkívánta értelmetlen körbeköszöntgetésnek, réges-rég halálra ítélt barátságokat támasztottam fel, s ezen legalább annyira megdöbbentem, mint az érdekeltek, akikre egyszer csak úgy kezdtem mosolyogni, mintha mi se történt volna tíz-húsz-harminc-negyven év alatt. Rokonaim száma riasztóan megnőtt, író-olvasó találkozókat vállaltam nehezen megközelíthető vidékeken, mert hirtelen kíváncsi lettem rá, apám-anyám merre született, eljártam temetésekre, gyászmisékre, keresztelni, érintkezési köröm kitágult, elfogadtam azelőtt mindig visszautasított meghívásokat, voltam házassági tanú, az egyik rokon lány Mátyás-templombeli esküvője után, a családi fogadáson, ahol megszámlálhatatlanul sokan voltunk, jókedvű halként úsztam a vendégek óceánjában, akiket mind ismertem a saját világrajövetelem vagy az illető születése óta, s akik közül – tapintatosan – senki sem kérdezte meg, miféle közegben tartózkodtam a gyerekkorom és az aznap közti időszakban, hogy mindeddig nem láttak, s ugyan mi bírt rá, hogy egyszer csak visszatérjek. Megváltozott lényem legdöbbenetesebb új vonása az az érdeklődés volt, amellyel – számára is váratlanul – nálam csaknem tíz évvel idősebb testvérem felé fordultam. Ha találkoztunk, ha együtt lehettünk, majdnem riasztó látványt nyújtottunk a kívülállóknak, mert röhögtünk, tomboltunk, soha nem hallott dalokat bömböltünk egy képzeletbeli gitár kísérete mellett, s az egymást elvesztett, majd újra megtalált fivér-nővér félpénz-ismertetőjeleként titokzatos szavakat illesztettünk egymás mellé, értelmes hangrendű, mégis érthetetlen fogalmakat.

Egyszer, mikor felugrott hozzánk, a szokottnál is kevesebb ideje volt, míg a teát készítettem, kijött velem a konyhába, hogy addig is beszélgethessünk. Mindig mulattatta a minden négyzetcentiméterén beépített, csepp helyiség, csodálkozott, hogy lehet főzni benne. Háttal álltam neki, így érzékeltem, hogy mozdul, felemel valamit; a teásdoboz volt a közelében, gondoltam, azt nézi meg. De mikor megfordultam, a hattyús kannát láttam a kezében, óvatosan megfordította, hogy ki ne loccsanjon belőle a víz.

– Hol a ragasztás? – kérdezte a fivérem.

Rábámultam. Ha új játékot talált ki, nem ismertem a szabályait.

– Megáll az ész – mondta. – Pesten csinálták? Semmi nyoma, hogy eltört.

– Ez? – kérdeztem. – Vadonatúj. Már amilyen vadonatúj tárgyak a BÁV-ban vannak. Honnan szeded, hogy törött? Most vettem, nincs egy éve.

– Menj a csodába – szólt rám majdnem haraggal. – Hiszen én törtem el.

És ment be a szobába, vitte a kannát, én meg utána a teával, és míg betöltöttem, még mindig az volt az érzésem: játszik. Csak amikor már az asztalhoz ültünk, s ő elmagyarázta a többieknek, hol állott nálunk a Szent Anna utcai lakásban ez a kanna, amelyet ő gyerekkorunkban eltört, de amelyet valaki mesterien összeragasztott, értettem meg, hogy szó sincs semmiféle játékról, éppen csak nem erről a kannáról beszél, hanem a hasonmásáról, aminek abban a korban, amikor gyártották, ezer meg ezer testvére lehetett. A Szent Anna utcai lakásban volt egy hattyús kannánk, ő eltörte, kidobták, elfelejtettük, elfelejtettem. Én bizonyos, hogy igen. Az a valaki, aki újévi üdvözleteket ír újabban, esküvőre jár, konfirmációra,1 rekviemre, összekeresgéli a rokonait, vizitel, vendéget hív, az az idegen, az nem. Az emlékezett erre a kannára, ami csalás, káprázat, nem igaz, nem azonos azzal, ami valaha eltörött, és az ő otthonában állt, de valahol persze mégiscsak azonos, hát meg kell venni, haza kell hozni, mert ott kell lennie, ahol ő él, az ő közelében.

Ez volt az a nap, amikor kimondtam, hogy elvesztettem a csatát. Mindnyájan elvesztettük, Szabó Elek, Jablonczay Lenke meg én, mi hárman, akik valaha szövetséget kötöttünk, mint az összeesküvők. „Nagyon boldog voltál velünk itt – mondta egy este apám, mikor olyan tárgyilagosan elemezték, mi legyen majd egyszer, ha ők már nem élnek, mintha azt döntenék el, mi legyen a jövő heti étrend –, túlságosan is az. Majd le kell bontani, meg kell semmisíteni a színpadot. Ha egyszer nem leszünk, nem szabad megőrizned se bútort, se semmit. Oszd szét, ajándékozd el a tárgyakat.” „Mindent, hallod? – figyelmeztetett anyám. – A könyveimet is. A lánykori könyveim legtöbbje úgyis hülye könyv. Megértetted? Nem akarom, hogy hátranézz. Nézz előre! Nem akarom, hogy a varróasztal, egy régi szekrény… Azt akarom, hogy nevess. Hogy szabad légy tőlünk, hogy ne fájjon. Megígéred?” Megígértem. Eltűnt a ház, a lakás, a bútorok, a tárgyak – csaknem minden tárgy –, ahogy akarták, velük együtt. Mikor aztán szinte semmi se maradt, ami felidézhette volna azt a létformát, amelybe nem volt visszatérés, elkezdtem összekeresgélni a rokonaimat, hogy egy-egy arcon újra láthassam valamelyikük szája vonalát, homloka ívét, szeme vágását, utánamentem azoknak, akik ismerték őket, hanghordozásukat, tréfáikat, énekeiket, átvettem barátaikat, kapcsolataikat, találkáikat azokkal, akik a hét meghatározott napján együtt voltak velük, s eljártam helyettük a randevúra én. És a régiségkereskedésben is biztos kézzel utánanyúltam egy tárgynak, aminek az emlékét rég elmosta belőlem az idő, az idő, ami csak a tudatomon tudott úrrá lenni, az ösztöneimen már nem. A porcelán kék vizén visszaúsztak a holtak, a hattyúk hátán érkeztek haza, kicsit szégyenkezve, de voltaképpen azért megelégedetten, mert igazán mindent elkövettek, hogy segítsenek nekem, de ha nem lehet, hát nem lehet. És akkor együtt voltunk megint mind a hárman, anyám, apám meg én, és én megírtam, hogy tovább tudjak élni, előbb az Ókutat s most a Régimódi történetet.

A Régimódi történet Illés Endre keresztgyermeke.

Az Ókút megjelenése után arra biztatott, írjak egy külön könyvet az anyámról. Vonzott és taszított a feladat, védekeztem. Azt mondtam, ismerem ugyan az anyám élettörténetét, nemegyszer elmesélte, de az nagyon régimódi történet. „Ez lesz a címe!” – közölte Illés Endre, és kiküldte a szerződést. Elzártam, hogy még csak ne is lássam: mire megjött, én már felfedeztem jövendő munkámban a buktatókat, riasztottak a nehézségek, még az olyan látszólag jelentéktelen momentum is, hogy két családi fénykép, a nagyszüleimé, amely ott állt a nagynéném hálószobájában, s amelyet újra látni akartam mindenképpen, egyszerűen eltűnt, elnyelte a föld. Bátyám, aki ismerte anyánkat egészen fiatalnak, egyenesen lebeszélt az írásról, nem akarta, hogy családunk könyv témája legyen, tetejébe amerikai ösztöndíjat kaptunk, rövidesen indulnunk kellett az Egyesült Államokba. „Nemigen írom én ezt meg” – biztattam magam, s az Amerikában töltött majdnem öt hónap alatt egy már egyetemista korom óta kísértő ókori téma megírásához gyűjtöttem az anyagot az iowai egyetemi könyvtárban. Ha a Régimódi történet nagy ritkán eszembe jutott, arra gondoltam, anyámtól teszem függővé, mi legyen. Ha azt akarja, hogy mégis megírjam, majd üzen. Ő képes erre.

Üzent.

Egy januári napon üzent, úgy éjféltájt, ahogy stílusos. Reggel szálltam fel New Yorkban a LaGuardián, hogy hazamenjek Iowába, felmondjam, kitakarítsam és átadjam a lakásunkat, és átköltözzem holmistul a Broadwayre. Csomag nélkül keltem útra egy vékony könyvvel, de csak Milwaukeeig jutottam el, ott elakadtam a hóviharban. „Iowa nem fogad – jelentette a diszpécser –, minden merő jég a repülőtéren.” Hogy mikor fogad? Nem lehet tudni. Lehet, hogy másnap. Harmadnap. Esetleg csak egy hét múlva. Itt az idő parancsol, és az Egyesült Államok közepén kegyetlen a tél.

Még csak egy fogkefém se volt, hiszen hazaindultam, amerikai állandó otthonunkba, amelyben minden várt, a toalettszerek, a fogyasztásra kijelölt időpontnak megfelelően beprogramozott hűtésű élelmiszerek a konyhában. A repülőtér előcsarnokában megnéztem, melyik szálloda hirdetése jelzi, hogy kocsit küldenek értem, ha oda szállok: szakadt a hó. Elkezdtem telefonálni, a Red Tape Inn végre közölte, elindult értem az autó. A gépen leszállás közben rám esett egy részeg, a bundámban kapaszkodott meg, súlya alatt végigrepedt vállamon a varrás, csomagom nem volt, a férjemet kórházban hagytam New Yorkban, az aggodalomtól állandóan sápadt, dúlt arcommal nem voltam valami bizalomgerjesztő látvány a szakadt bundában. A szobám hideg volt, az udvarra nyíló ajtó alján befújt a hó, a tévét nem lehetett bekapcsolni, le volt törve valamennyi gombja. Azt se tudtam, hol vagyok abban a percben, melyik államban, milyen részén Amerikának.

Akkor már hetek óta rendkívüli feszültségben éltem, s ahogy végiggondoltam, legjobb esetben is mi vár rám, míg visszatérhetek New Yorkba, elfogott a reszketés. Nem a hideg miatt vacogtam, bár fáztam is, az idegek jeleztek, csakhogy szó se lehetett arról, hogy tudomásul vegyem a jelzéseket. Elmentem teázni, aztán vissza a havas küszöbű szobába, felhívtam Iowát, meg se voltak lepve, hogy nem érkeztem meg, nem is vártak, tudták, milyen a repülőtér. Megírtam a férjem infarktusa óta mindig az ágyam mellé tett cédulát, hogy tudják, ki vagyok, illetve voltam, ha valami véletlen folytán meghalnék az éjjel, s kit kell értesíteni Iowában, aztán vártam. Már délután is tombolt a vihar, hát még éjjel, életem leghosszabb éjszakáján. A könyvet, amelyet az útra hoztam, rég elolvastam, a tévét nem tudtam kinyitni, ott vacogtam le se vetkőzve, az ágy tetején.

Ha nagy baj volt velem, nem csak életében, holtában is mindig anyámra gondoltam, ezt tettem akkor is: sosem ismertem hozzá foghatóan erős és bátor embert. Éreztem, ha itt volna, rögtön el tudnék aludni, nem fújna a szél, megállna a hó, nem volna ez az abszurd, süket és vak éjszaka itt Milwaukeeban, amiből nem is látszik semmi, csak a tél kegyetlen erejét érzékelem egy vaksötét udvar felől az ajtórésen át.

És aztán egyszer csak ott volt az anyám. Úgy jött, ahogy szokott, bennem, nevetett, és azt mondta: Gerhardinger Karolina.

Többször el kellett mondania, mert nem értettem.

„Gerhardinger Karolina – mondta az anyám –, a Szegény Iskolanővérek rendjének alapítója tíz év alatt tíz zárdát létesített. Nem csak Debrecenben dolgoztak ezek, nem. Az Államokban, Kanadában és Puerto Ricóban is. Figyelsz? A rendalapító missziós útján öt rendtartományt szervezett, öt anyaházzal, ezek helye Milwaukee, Baltimore, Saint Louis, Mankato és Waterdown. De az általános főnöknő helyettese mindig Milwaukeeban székel. Milwaukeeban. Milwaukeeban.”

A portán adtak papírt, sok papírt, cigarettáztam, és írtam hajnalig. Közben negyedóránként hívtam a repülőteret, úgy öt óra tájt azt mondták, Iowa már fogad, de át kell cserélni a jegyemet, mert innen csak délután utazhatnám tovább, viszont ha visszarepülök Chicagóba, találok hamarabb is járatot. Mikor felszálltam Milwaukeeban, nagy víz sejlett odalentről. Gerhardinger Karolina – gondoltam, és a Michigan-tó fölött, a semmiben, ott sétáltak a debreceni zárda szegény iskolanővérei szép rendben, legelöl Stillmungus ment, középen Charitas, leghátul maga Boldog Gerhardinger Karolina lépdelt, kézen fogva az anyámat, és hol az anyám kiáltotta azt: Milwaukee, hol meg Gerhardinger Karolina.

Milwaukeeban, azon az éjszakán megpróbáltam összeállítani, mit tudok az anyám életéről. Kezdtem a születési helye és ideje megnevezésével, s végeztem azzal a januári nappal, amikor, utolsó mondataként, azzal a közléssel hagyott itt a nélküle hirtelen merőben irreálissá vált világban: „Annyi titkom volt.” Eleinte úgy írtam sort sor alá, ahogy egy beadványon, ügyelve az adatok időrendi és logikai sorrendjére, később már csak ahogy jött, ami éppen az eszembe jutott csaknem nyolcvanhárom évre terjedő életéből. Sokat tudtam róla, magamat is meglepett, mennyit. Később, mikor már munkába fogtam, s okmányok, naplók, ifjúkori szemtanúk, levelesládák egyaránt vallani kezdtek, épp az ellenkezője döbbentett meg: milyen keveset tudtam róla voltaképpen.

Mikor itthon elővettem az Amerikában készített jegyzeteket, és megpróbáltam felépíteni belőlük a megírandó könyv szerkezeti vázlatát, hamar kiderült, nemigen tudok én azokkal elkezdeni semmit. Nemcsak a hézagok jelentkeztek, amelyek kitöltése az első időben reménytelennek látszott, hiszen az, akiről a könyv szólni kívánt, nem volt már mellettem, hogy feleljen arra, amit életében nem mondott el magától, én pedig addig, amíg még lehetett volna, nem kérdeztem, de immár a milwaukeei éjszaka dúltsága és irrealitása nélkül, a munkához szükséges higgadtsággal tanulmányozva a Red Tape Inn levélpapírját, arra is rájöttem, hogy Jablonczay Lenke nem élt nyolcvankét évet és néhány hónapot, hanem meghalt, fiatalon, épp negyvenkilenc évvel és tizenkét héttel hamarabb, mint a valóságban, meghalt élete harmincharmadik évében, 1917. október ötödikén, azon a napon, amelyen a lánya megszületett. Csaknem harminchárom évet élt, neki-nekifutva a lét ketrecének, felsebezve karját-homlokát, csaknem harminchárom évig kísértette a félénk reménység, talán mégis lesz önálló útja valamerre. 1917. október ötödikén Jablonczay Lenke befejezte önálló létét, tudomásul vette, nem juthat osztályrészéül a regényekből ismert, a gyerekkortól a sírig kísérő, gyönyörű szerelem, de nem lehet belőle zongoraművésznő, nem lehet író sem, nem lehet őbelőle semmi. Azontúl már nem várt több változást, nem is moccant: lecövekelte magát újszülött gyermeke mellé. A napon, amelyen életet adott, Jablonczay Lenke megszűnt élni, és bár csaknem ötven évig lélegzett még, attól fogva csak a lányának volt története, Jablonczay Lenkének már nem.

Annyi titkom volt, ezt mondta, búcsúzóul.

Mikor elkezdtem dolgozni a Régimódi történeten, döbbentem rá, milyen igaza volt. „Eleven szülők árvája voltam” – hallottam tőle sokszor. De miért? Hiszen apja-anyja élt! Mi történt az anyjával, akinek a nevét nem illett nálunk kimondani? És az apja, akinek szerinte nem voltak arcvonásai, csak bűnei? Mit csinált Jablonczay Kálmán? Pálffy József, az idősebb, rám pirított, mikor egy debreceni utamon megkérdezte, hogy értékelem anyám apjának verseit, prózáját, s nem tudtam mit válaszolni, mert egyetlen sorát sem ismertem. Pedig akkor már szükségem lett volna rá, tudni akartam, milyen ember volt, min borult fel a házassága, és egyáltalán, mi az igazság anyám élete szereplőiről az én gyerekindulatom, gyerekbutaságom elfogult megítélése nélkül.

Úgy gyűjtöttem az anyagot, mint egy nyomozó. Voltak hónapok, amikor egy ország szinte minden vidékére elszármazott, nagy família és több református és katolikus lelkészi hivatal búvárolt régi írásokat, hallgatott meg még élő tanúkat, hogy fényt deríthessünk régen halott családtagok életének bizonyos fordulópontjára, amely viszont anyám sorsát szabta meg valamikor. Fényképek nyomába kellett erednem a remény szikrája nélkül, tudva, hogy aki külsejére kíváncsi vagyok, annak az arcképét minden tisztességes családtag kitépte annak idején az albumából, s az unokatestvéreim se hagytak kétséget afelől, amire az ő egykori lakásukban emlékszem, elveszett a költözködéskor. Pedig a szemébe akartam nézni a nagyanyámnak, a sárréti szirénnek, aki feltételezésem szerint az oka volt, hogy mindvégig rengett a talaj a Jablonczay Lenke lába alatt, s annak is, ha ketten maradtunk a lakásban, és én, nagy ritkán, mert nem voltunk érzelmeskedő családtagok soha, magamhoz öleltem, anyám az enyémhez simította az arcát, de nem azt mondta, amit mindenki várt volna, hogy „kislányom”, hanem hogy „édesanyám”.

Aztán meglett minden, amit kerestem. Mészáros nagytiszteletű úr rábukkant a füzesgyarmati anyakönyv feljegyzései közt arra az adatra, ami választ adott a Régimódi történet legfontosabb kérdésére, akadt egy elszánt rokonunk is, aki megőrizte azt a fényképet, aminek eredetije miatt olyan sok álmatlan éjszakát töltöttek el egykor Debrecenben egy Kismester utcai házban. Meglett a nagyapám novelláskötete, két füzet verse, sőt a naplója is, Jablonczay dédanyám háztartási könyveivel együtt, amelyekből olyan pontosan rekonstruálhattam az életüket és a szokásaikat, hogy csak a rend kedvéért kellett egyeztetnem a beírásokat a naplójegyzetekkel. Jártam a szirén és az anyám születési helyén, Füzesgyarmaton, tartottam a kezemben a kancsót, amelyből mindkettőt keresztelték, olvastam Gacsáry Emma nagyapjának, a nagy Gacsárynak híres művét, a Füzesgyarmati Krónikát, Jablonczay Lenke anyósának naplójával együtt, de segített legjobb barátnőjének, Bellának a lánya is, megkaptam tőle anyja teljes levelezését, végigolvashattam a szüleim esküvőjének a leírását, tudom, ki állt mögöttük az úrasztalánál.2 Találtam olyan rokonra, aki még pontosan emlékezett a Kismester utcai ház beosztására, anyám lánykora eseményeire, ismerte a fiatal Józsefet, s amire nem leltem magyarázatot vagy adatot, arra válaszolt a nagyapám naplója, verseskötetei. Bella lányával összeállítottuk Jablonczay Lenke olvasmányainak jegyzékét, az ócskapiac könyvárusainál megtaláltam mindent, amire szükségem volt, gyermekkori, döntő hatású olvasmányát, az Aranyország útját a Széchényi könyvtárban másolták ki nekem a Kislap 1894-es évfolyamából. Legfiatalabb, immár egyetlen élő anyai nagynéném is megszólalt a szociális otthonban, ahol megkerestem; ahogy túlesett a döbbeneten, hogy negyven év múltán újra lát, kiegészítette a történet hiányzó részeit, bátyám, aki eleinte annyira húzódozott a gondolattól, hogy anyánk könyv hősnője legyen, a végén már örömét is találta az emlékezésben. Mire az anyag együtt volt, az Ókút Agancsosa már felkutatta és rendbe hozatta kérésemre a sárréti szirén gyom benőtte, süppedt sírját, ami mellett olyan ideges közönnyel álltam másodéves egyetemista koromban a temetésén, és azon törtem a fejemet, ez is csak neki juthat eszébe, ennek a szörnyetegnek, hogy akkor temetteti el magát, amikor Petrovayéknál házibál van. Legközelebbi debreceni utamon aztán kimentem hozzá magam is. Sután álltam nagyanyám emlékköve előtt egy darabig, aztán körberaktam a sírja peremét mécsessel: negyven kis láng ragyogta be az augusztusi délelőttön Gacsáry Emma hosszú álmát. A mellettünk gyomláló temetői alkalmazott úgy nézett rám, mint egy bolondra.

Anyámnak nem gyújtottam gyertyát.

A fényt nem lehet megvilágítani.

Jegyzetek

1Konfirmáció: serdülőkorúak felvétele a protestáns egyház teljes jogú tagjai közé.

2Úrasztala: az oltár megfelelője a református templomokban.

Tartalom

Kanna, hattyúkkal

A szkéné

Dramatis personae

Jablonczay Kálmán

Gacsáry Emma

Jablonczay Lenke

Jegyzetek

Forgalmazza:

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Merriweather Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0