ARIANA GODOY

Az ablakomon át

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

Az eredeti mű: A través de mi ventana

Fordította: Sztoba Margit

Copyright © 2021, Ariana Godoy

Hungarian translation © Sztoba Margit, 2022

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2022

ISBN9789635801053

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

1

A WIFIJELSZÓ

Minden a wifi jelszóval kezdődött.

Igen, egyszerűnek és jelentéktelennek tűnik, de nem az. Manapság a wifijelszód értékesebb, mint nagyon sok tulajdonod. Az internet önmagában is függőséget okoz. Add hozzá a vezeték nélküli hozzáférést, és máris az otthonodba költözött a függőség forrása. Ismerek olyanokat, akik inkább nem mennek el otthonról, nehogy elveszítsék az értékes wifikapcsolatot.

A wifi fontosságának igazolására szeretném elmesélni nektek a hátsó szomszédaim, Hidalgóék történetét. Annak ellenére, hogy anyám Mexikóból emigrált az Egyesült Államokba, amikor terhes volt velem, mióta csak megérkezett ebbe a kis észak-karolinai városkába, jó kapcsolatot alakított ki az összes szomszéddal, Hidalgóékat kivéve. Miért? Nos, ők gazdag, zárkózott és meglehetősen utálatos emberek. Sokat mondok, ha háromszor köszöntünk egymásnak.

A családjukhoz tartozik Sofía Hidalgo, a férje, Juan, és a három fiuk: Artemis, Ayres, Apolo. A szülőknek a görög mitológia a mániája. El tudom képzelni, milyen szegény fiúknak az iskolában, biztosan nem én vagyok az egyetlen, aki felkapta a fejét a furcsa nevükre. Hogyan tudok róluk ennyi mindent, ha nem is beszélünk? Nos, annak megvan az oka: Ares Hidalgo.

Sóhajok és képzeletbeli szívecskék lebegnek körülötte.

Ares nem az én iskolámba jár, hanem egy előkelő magánintézménybe, de úgy alakítottam az időbeosztásom, hogy láthassam. Mondhatjuk, hogy kissé egészségtelen módon a megszállottja vagyok.

Ares a plátói szerelmem attól a pillanattól kezdve, hogy először láttam focizni a hátsó kertjükben. Úgy nyolcéves lehetett. A megszállottságom az évek múlásával enyhült, mivel sosem beszéltem vele, még csak pillantást sem váltottunk. Azt hiszem, észre sem vette a jelenlétem, pedig enyhén „zaklatom”. Az enyhén van a hangsúly, nem kell megijedni.

Úgy tűnik, megváltozóban van a kevéske kapcsolatom a szomszédaimmal, mert a helyzet az, hogy a wifi nemcsak elengedhetetlen, de meg van az a képessége is, hogy összekösse a különböző világokat.

Az Imagine Dragons betölti a szobámat, énekelek, és lerúgom a cipőmet. Most értem haza a nyári munkából, kimerültem. Tizennyolc évesen az embernek tele kellene lennie energiával, de nem így van. Anyám szerint neki sokkal több energiája van, mint nekem, és igaza is van. Kinyújtóztatom a karjaimat és ásítok. Rocky, a szibériai farkaskutyám utánoz. Azt mondják, a kutyák hasonlítanak a gazdájukra: nos, Rocky az én állati reinkarnációm, esküszöm, hogy néha ugyanazok
a mozdulatai, mint nekem. Ahogy körbepillantok a szobámon, a pozitív üzeneteket hordozó plakátokra esik a szemem a falon. Az az álmom, hogy pszichológus legyek, és segíthessek az embereknek. Remélem, sikerül ösztöndíjat szereznem.

Az ablakhoz lépek, hogy megcsodáljam a napnyugtát.
Ez a kedvenc napszakom, imádom csendben figyelni, ahogy a nap eltűnik a horizonton, és átadja helyét a szépséges holdnak. Mintha titkos rítust követnének, mintha megállapodtak volna, hogy soha nem találkoznak, de megosztoznak az ég pompáján. A szobám az emeleten van, csodálatos a kilátás.

Ahogy elhúzom a függönyt, mégsem az alkonyat lep meg, hanem az, hogy valaki ül a szomszédaim hátsó kertjében: Apolo Hidalgo. Sok idő eltelt azóta, hogy utoljára láttam bárkit is a családjukból az udvarban, és nem is tudom hibáztatni őket ezért, a házuk néhány méterre áll a kertjeinket elválasztó kerítéstől.

Apolo a legfiatalabb a három testvér közül, tizenöt éves, és ahogy hallottam, kedves fiú. A bátyjairól nem mondhatom el ugyanezt. Ahhoz nem fér kétség, hogy a szépség génje végigvonul a családon, mind a három fiú nagyon vonzó, sőt, az apjuk is az. Apolónak világosbarna haja, ártatlan arca, és
az apjához hasonló mézszínű szeme van.

Az ablakba könyökölök, és egyenesen ránézek. Észreveszem, hogy egy laptopot tart a térdén, és mintha sietve írna valamit.

Hol a jómodorod, Raquel?

Anyám feddő hangja szólal meg a fejemben. Köszönjek neki?

Természetesen, a leendő sógorod az.

Megköszörülöm a torkom, és felöltöm a legszebb mosolyom.

– Jó estét, szomszéd! – kiáltom, és kiintegetek az ablakon.

Apolo felpillant, meglepetés ül ki az arcára.

– Ó – pattan fel olyan hirtelen, hogy a laptopja a földre esik. – A francba! – káromkodik, ahogy felkapja, és gyorsan ellenőrzi.

– Rendben van? – érdeklődöm a drágának tűnő laptop felől.

Apolo megkönnyebbülten felsóhajt.

– Igen, minden oké.

– Raquel vagyok, a szom…

Kedvesen rám mosolyog.

– Tudom, ki vagy, ezer éve szomszédok vagyunk.

Persze, hogy tudja, ki vagyok. Ostoba Raquel!

– Igaz – suttogom zavartan.

– Mennem kell – húzza be a székét. – Igaz is, köszönöm, hogy megadtad a wifi jelszót, nálunk néhány napig nem lesz internet, amíg installálják az új rendszert. Nagyon kedves tőled, hogy megosztod a tiédet.

Lefagyok.

– Megosztom az internetem? Miről beszélsz?

– Megosztod velünk a wifidet, ezért vagyok itt a hátsó udvarban, a házig már nem ér el a jel.

– Micsoda? Én nem adtam meg nektek a jelszót… – alig jutok szóhoz a döbbenettől. Apolo a szemöldökét ráncolja.

– Ares azt mondta, megadtad neki a jelszót.

A név hallatára ugrik egyet a szívem a mellkasomban.

– Életemben nem beszéltem a bátyáddal.

A legapróbb részletekre is emlékeznék, ha beszéltem volna, nekem elhiheted.

Úgy tűnik, Apolónak leesik, hogy nem tudtam a dologról. Elpirul.

– Sajnálom, Ares azt mondta, hogy megadtad a jelszót, ezért vagyok itt. Ne haragudj, kérlek.

Megrázom a fejem.

– Nyugi, nem a te hibád.

– De ha nem te adtad meg neki a jelszót, honnan tudja? Sikerült felcsatlakoznom rá.

– Nem tudom – vakarom a fejem.

– Nem fordul elő többet, még egyszer elnézést.

Lehajtott fejjel eltűnik a kertjük fái közt.

Elgondolkodva nézem a helyet, ahol az imént Apolo ült. Mi ez az egész? Hogy szerezte meg Ares a wifijelszómat?
Ez már krimibe illő történet, már látom is a címét: A wifijelszó titka. Védekezésül az őrült ötleteim ellen megrázom a fejem.

Becsukom az ablakot, és nekidőlök. Szégyenteljes a jelszóm, és Apolo tudja. Kár. Hogy került Ares kezébe? Fogalmam sincs. Ares nemcsak a legjóképűbb testvér, de a legintrovertáltabb, a legzárkózottabb is.

– Raquel! Kész a vacsora!

– Megyek, anya!

Nem hagyom ennyiben, kinyomozom, hogyan szerezte meg Ares a jelszavam. Ez lesz az első CSI nyomozásom. Ki tudja, talán veszek magamnak egy napszemüveget, hogy profi detektívnek tűnjek.

– Raquel!

– Megyek!

Wifijelszó-projekt aktiválva.

2

AZ UTÁLATOS SZOMSZÉD

Utálom, ha megzavarnak alvás közben, ez azon kevés dolog egyike, amit nem viselek el. Általában nyugodt és békés természet vagyok, de ha felébresztesz, a legsötétebb oldalamat ismered meg. Ahogy fölver egy ismeretlen dallam, akaratlanul is mérgesen felmordulok. Forgolódom az ágyban, a fülemre szorítom a párnám, de már megtörtént a baj, nem tudok visszaaludni. Mérgesen félredobom a párnát, és egy „honnan a pokolból jön ez a lárma” morgással felülök.

Dühöngök. Éjfél van. „Ki zajonghat ilyenkor?” Még csak hétvége sincs. Mint egy zombi, odamegyek az ablakhoz, megborzongok a függöny közt beáradó hűvös széltől. Nyitott ablaknál szoktam aludni, sosem volt gondom az éjszakai zajokkal. Úgy tűnik, ennek vége. Felismerem a zenét: a Rayando el sol, Manától. A fejemet vakarva elhúzom a függönyt, hogy megnézzem, honnan jön. Megdermedek, ahogy látom, hogy valaki ül Hidalgóék hátsó kertjének székében, de ez alkalommal nem Apolo az. Majd kiugrik a szívem a helyéből, amikor rájövök, hogy Ares ül ott.

Nincsenek szavaim, sem erőm, hogy leírjam Arest. A legvonzóbb fiú, akit életemben láttam, és hidd el, jó néhányat láttam. Magas, atletikus, tökéletesen izmos a lába, és haláli a feneke. Az arcéle görögös, arisztokratikus az arccsontja, szép ívű az orra. Húsos ajka mindig nedvesnek tűnik. A felső ajka olyan ívet rajzol, mint egy szív felső része, az alsót pedig egy egészen kis piercing díszíti. A szemétől a lélegzetem is elakad, ahányszor meglátom: lenyűgöző, zöldesbe hajló sötétkék. Szénfekete, lazán a homlokára és a fülére omló haja kontrasztot alkot fehér, selymes bőrével. A bal karján egy tekergőző kígyót ábrázoló tetoválás van, profi, szép munka. Ares egész lénye titokzatosságot és veszélyt sugall, távol kellene maradnom tőle, ehelyett azonban annyira vonz, hogy a lélegzetem is elakad. Rövidnadrág van rajta Converse cipővel, és egy a hajához passzoló fekete ing. Tátott szájjal bámulom, ahogy a laptopján gépel valamit, s közben az alsó ajkát harapdálja. Olyan szexi!

Azután megtörténik. Ares felpillant és észrevesz. A gyönyörű kék szeme az enyémbe fúródik, megáll az idő. Soha nem néztünk még ilyen egyenesen egymásra. Akaratlanul is elszégyellem magam, de képtelen vagyok elfordítani a szemem.

Ares felvonja az egyik szemöldökét, jéghideg a tekintete.

–  Akarsz valamit? – kérdezi érzelemmentes hangon.

Nyelek egyet, próbálom megtalálni a hangom. Megbénít a pillantása. „Hogy lehet valaki ilyen fiatalon ennyire félelmetes?”

– Én… szia – dadogom szinte süketnémán.

Ő nem felel, csak néz rám tovább, ettől pedig még idegesebb leszek.

– Én… ööö… felébresztett a zenéd.

Aresszel beszélek. Istenem, el ne ájulj, Raquel. Lélegezz.

– Jó füled van, elég messze van a szobád.

Ez minden? Semmi elnézést, amiért felébresztettelek? A pillantása visszatér a laptopra, és ír tovább. Mérgesen elhúzom a szám. Néhány perc után észreveszi, hogy nem mozdulok, és a szemöldökét felvonva újra felém fordul.

– Kell valami? – ismétli bosszúsan.

Összeszedem magam, és megszólalok.

– Valójában igen, beszélni akarok veled.

Int, hogy folytassam.

– Az én wifimet használod?

– Igen – ismeri be azonnal.

– Az engedélyem nélkül?

– Igen.

Istenem, milyen bosszantóan magabiztos.

– Nem kellene.

– Tudom – vonja meg a vállát annak jeleként, mennyire nem érdekli.

– Honnan tudod a jelszót?

– Jó vagyok informatikából.

– Azt akarod mondani, csalárd módon szerezted meg?

– Igen, meg kellett hackelnem a gépedet.

– És ezt csak így mondod.

– Az őszinteség az erényeim egyike.

Megfeszül az állkapcsom.

– Te, te…

Várja a sértésem, de a szeme kihat az agyamra, semmi kreatív nem jut eszembe, úgyhogy maradok a megszokottnál.

– Te hülye vagy.

Kis mosolyra húzódik az ajka.

– Micsoda sértés. Azok után, hogy ismerem a jelszavad, valami kreatívabbra számítottam.

Felforrósodik az arcom, képzelem, milyen vörös vagyok. Tudja a jelszavam, a reménytelen szerelmem, akit gyerekkorom óta imádok, tudja a jelszavam.

– Senkinek nem kellene tudnia – hajtom le a fejem.

Ares lecsukja a laptopot és derűsen felém fordul.

– Sok mindent tudok rólad, amit nem kellene tudnom, Raquel.

Pillangók repdesnek a gyomromban, ahogy kimondja a nevem, mégis igyekszem dacosnak mutatkozni.

– Igen? Például?

– Például hogy milyen oldalakat látogatsz, amikor mindenki alszik.

Eltátom a szám a döbbenettől, de gyorsan be is csukom. Jaj, Istenem! Látta a keresési előzményeimet, elsüllyedek szégyenemben. Több pornóoldalt is felkerestem, de kíváncsiságból, csakis kíváncsiságból!

– Nem tudom, miről beszélsz.

Ares elmosolyodik.

– Dehogynem tudod.

Nem tetszik, amilyen irányt vesz a beszélgetés.

– Nem ez a lényeg. Ne használd a wifimet, és ne hangoskodj.

Ares feláll a székről.

– Különben…

– Különben… panaszt teszek.

Ares elneveti magát, rekedtes, szexi a nevetése.

– Megmondasz anyucinak? – gúnyolódik.

– Igen, vagy a tiédnek.

A balkonon magabiztosnak érzem magam, de egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy ugyanilyen bátor lennék, ha szemtől szemben állnánk. A sortja zsebébe mélyeszti a kezét.

– Tovább fogom használni a wifid, és nem tehetsz ellene semmit.

– Dehogynem.

Kihívás csillog a szemünkben.

– Nem tudsz mit csinálni. Ha megmondod anyámnak, letagadom, ő meg nekem fog hinni. Ha a saját anyádnak mondod meg, megmutatom neki, milyen oldalakat nézel, amikor senki sem látja.

– Zsarolsz?

Az állát simogatja, mintha gondolkodna.

– Én nem nevezném zsarolásnak, inkább egyezkedésnek. A hallgatásomért cserébe megkapom, amit akarok.

– A hallgatásodért egy olyan dologról, amiről csalással szereztél tudomást. Ez nem igazság.

Ares megvonja a vállát.

– Nem hallottál még róla, hogy az élet nem igazságos?

Mérgesen összeszorítom a fogam. Elviselhetetlen, de olyan szép a holdfényben.

– Ha nincs hozzáfűznivalód, visszatérek a laptopomhoz, valami fontosat csináltam éppen.

Hátat fordít, fogja a laptopját és visszaül a székre.

Ostobán csak bámulom, nem tudom, azért-e, mert olyan hülye, vagy mert az érzelmeim, melyeket kislányként tápláltam iránta, nem múltak el. Akárhogy is van, be kell mennem, nem esik jól az éjszakai hideg. Becsukom az ablakot, és átfázva visszabújok a meleg takarók alá. Az éjjeliszekrényen zizeg az iPhone-om, meglepetten veszem fel. Ki küldhet üzenetet ilyenkor?

Megnyitom az üzenetet, és levegő után kapokodok a meglepetéstől.

Ismeretlen szám

Jó éjszakát, banya.

Tisztelettel,

Ares

Mérgesen felmordulok. Kit nevez banyának? És honnan az ördögből tudja a telefonszámom? Úgy tűnik, még messze nem végeztünk egymással, de nagyon téved, ha azt hiszi, hogy ölbe tett kézzel fogom várni a fejleményeket.

Rossz szomszédba kötöttél bele!

3

A FOCIEDZÉS

– Hogy mit? – Daniela, gyerekkori barátnőm majdnem kiköpi az üdítőt. A városunk legnépszerűbb kávézójában vagyunk.

– Jól hallottad – sóhajtok fel a narancslével játszadozva.

Daniela szélesen elmosolyodik, mintha épp nyert volna a lottón. Fekete haja szépen keretezi az arcát, az a típus, akinek akkor is jól áll a frizurája, ha meg sem fésülködik. Úgy irigylem! Persze szeretetteljes irigységgel.

Daniela mióta az eszemet tudom, mellettem van, az óvodában kezdődött a barátságunk, amikor ceruzát dugott a fülembe. Igen, kissé szokatlan kezdés volt egy életre szóló barátsághoz, de ilyenek vagyunk: szokatlanok és elválaszthatatlanok. Valahogyan tökéletesen illeszkedünk egymáshoz. Ha ez nem örök barátság, nem tudom, mi az.

Dani arcán továbbra is az az ostoba mosoly ül.

– És miért nem vagy lelkesebb? Aresről beszélünk, aki hétéves korod óta a reménytelen szerelmed.

– Mondtam, hogy utálatos volt.

– De beszélt veled, Raquel, észrevette, hogy létezel. Ez már sokkal jobb kezdet, mint az, hogy csak messziről lesed, mint egy zaklató.

– Én nem leselkedem utána!

Dani a szemét forgatja.

– Komolyan? Nekem mondod, aki ezerszer láttam, hogy elrejtőzve figyeled?

– Ugyan már, csak véletlen, hogy messziről látom, ahogy a városban mászkálok.

– Mászkálsz, vagy egy bokor mögül leskelődsz?

– Na jó – zárom rövidre a kínos témát. – Inkább segítened kellene, valahogy meg kell akadályoznom, hogy használja a wifim, nem akarom, hogy megússza.

– Miért nem változtatod meg a jelszót?

– Hogy újra meghekkelje a számítógépem? Nem, köszönöm.

Dani előveszi a sminkszettjét, és a tükrében megigazgatja a haját.

– Igazából nem tudom, mit mondjak. Ne kérjünk segítséget Andrestől?

– Viccelsz? És utoljára mondom, Dani, André a neve,
s nélkül.

– Mindegy – veszi elő a rúzsát, és feltűnő vörösre festi a száját. – Ért a számítógépekhez, nem? Nem véletlenül ő az osztály nerdje.

– Muszáj ezt itt csinálnod? Nem nálad vagyunk – jegyzem meg a sminkelésre utava, bár tudom, hogy csak vesztegetem az időm. – És igen, azt hiszem, ért a dologhoz, Francisnak is segített a programozó projektjében.

– Ennyi – Dani befejezi a sminkelést és feláll. – Látod, hogy mindig megtalálom neked a megoldást?

Szóra nyitom a szám, de folytatja:

– Sőt, tudod, mit tanácsolok?

– Hogy lépjek túl rajta?

– Igen, csak vesztegeted az időd.

– Csakhogy ő olyan… tökéletes – sóhajtok fel.

Dani figyelmen kívül hagyja a vallomásom.

– Ki kell mennem a mosdóba, mindjárt jövök.

Megfordul és elmegy, egy csoport fiú utánanéz, ahogy elhalad az asztaluk mellett. Dani remekül tudja tálalni magát, amit csak megkönnyít, hogy magas és karcsú. Elmondhatom, hogy a barátnőm az egyik legjobb csaj a suliban.

A narancslé után a fagyival kezdek játszani. Pokoli meleg van, de örülök neki. Nem akarom, hogy véget érjen a nyár, mert akkor újra kezdődik a tanítás, és ha őszinte akarok lenni, félek kicsit a végzős évtől.

Újra Ares tölti be a gondolataimat, felidézem az előző estét, a hangját, az arrogáns mosolyát. Azt már tudtam, hogy nincs igazán jó természete, rájöttem, ahogy megfigyeltem, milyen hidegen és módszeresen csinál mindent. Mintha érzésekre képtelen robot lenne. Lényem egy része bízik benne, hogy tévedek, és a lelke mélyén gyengéd srác, vagy ilyesmi.

Megszólal a telefonom figyelmeztető jelzése, megnézem a bejegyzést: fociedzés. Mosolyra húzódik a szám. Köztudott, hogy minden kedden és csütörtökön délután ötkor Ares sulijának a csapata a környékünk egyik önkormányzati pályáján tart edzést.

A táskámba teszem a telefonom és fizetek. A mosdóval szemben nekidőlök a falnak, hogy megvárjam Danit. Türelmetlenül jár a lábam, míg a legjobb barátnőm végre kegyeskedik kijönni.

– Azt hittem, itt vacsorázunk – vonja fel a szemöldökét Dani.

– Fociedzés.

– Azt akarod mondani, hogy magamra hagysz, csak hogy megnézz egy csapat jóképű és vonzó, valószínűleg póló nélküli srácot? – kérdezi, de tudom, hogy viccel.

– Elkísérsz?

– Nem, nem az én stílusom, hogy távolból fiúk után kémkedjek, én ennél sokkal direktebb vagyok, te is tudod – kacsint rám.

– Kímélj meg a részetektől – sóhajtom sebzettséget tettetve.

– Te meg szabadulj már meg a szüzességedtől – ölti rám a nyelvét.

– Talán már nem is vagyok az – nyújtok nyelvet rá én is.

– Dehogynem. Nem kellene a plátói szerelmednek tartogatnod magad.

– Dani, nem tartogatok semmit.

– Jól van, jól van, menj – emeli égnek a szemét. – Isten ne adja, hogy miattam lemaradj arról, hogy talán póló nélkül láthatod.

– Ő sosem veszi le – suttogom.

Dani elneveti magát.

– Legnagyobb bánatodra, rossz kislány.

– Dani!

– Jól van, befogom. Menj csak, majd máskor vacsorázunk, ne aggódj.

Ég az arcom, ahogy kilépek a kávézóból, és megindulok a pálya felé. Dani őrült, mindig így beszél, hogy zavarba hozzon. Bár nincs tapasztalatom a fiúkkal, tudom a szexről, amit tudni kell. Mégsem tudok úgy beszélni róla, hogy ne jöjjek zavarba.

A pályára érve megveszem az ananászturmixom – a kedvencem –, és felteszem a napszemüvegem, a kapucnim alá rejtem a hajam, és felülök a tribünre a pálya mellett, hogy élvezzem a kilátást. Rajtam kívül csak még néhány lány van itt.

A fiúk a pályán a szokásos nyújtásokkal kezdik. Bár Ares előkelő iskolájához tartoznak, egész nyáron itt kell edzeniük. Ares körbefutja a pályát, fekete sortot és zöld mezt visel, hátán az 5-ös számmal. Csak bámulom, és el is feledkezem az előző esti szócsatánkról.

Olyan gyönyörű!

Épp véget ér az edzés, amikor megdördül az ég, és minden előzetes figyelmeztetés nélkül zuhogni kezd. Hideg vízcseppek záporoznak rám. Morgok magamban, és megigazgatom a fejemen a kapucnit. Leszaladok a tribünön, a parkoló felé. A fiúk mindjárt kijönnek, fennáll a veszély, hogy Ares észrevesz. Annyira sietek, hogy kijussak, hogy figyelmetlenül nekiszaladok valakinek.

– Au! – kapom az orromhoz a kezem.

Az egyik csapattag, egy magas, barna hajú, világos szemű fiú az, aki mintha egy tévésorozatból lépett volna elő.

– Jól vagy?

Bólintok, és kikerülöm, hogy folytassam az utat. És akkor megtörténik, meghallom reménytelen szerelmem hangját.

– Mit állsz itt az esőben? – kérdezi Ares a barna fiútól mögöttem.

– Összeütköztem egy nagyon fura csajjal, napszemüveg volt rajta ebben az esőben.

„Fura a nagyanyád”, gondolom magamban, és megpróbálom kihallani Ares válaszát az eső zajából, de már túl messze vagyok. Egy hajszálon múlt.

Olyan gyorsan megyek, ahogy csak bírok, és megkönnyebbülten felsóhajtok, ahogy meglátom a pálya kijáratát. Jobbra fordulok, hazafelé. Zuhog, de nincs hol fedezékbe húzódnom, nincs még egy buszmegálló sem. Hangokat hallok, és ösztönösen befordulok egy mellékutcába. A falnak döntöm a hátam, és kikukucskálok.

Ares néhány csapattársával beszélget, természetesen mindannyiuknak van esernyője. Meg kellett volna néznem az előrejelzést!

– Biztos nem akarsz velünk jönni? – kérdezi makacskodva a barna hajú, akivel az imént összeütköztem.

Ares a fejét rázza.

– Nem, dolgom van otthon.

A barátai elmennek, csak Ares marad ott az esőben állva, mintha várna valamire. Összehúzom a szemem. Mire várhat?

Ares végre megmozdul, és meglepetésemre nem hazafelé indul, hanem az ellenkező irányba. Hazudott a barátainak? A kíváncsiság rossz döntésre sarkall: a nyomába szegődöm.

Egyre sötétebb van, távolodunk a városka központjától, egyre elhagyatottabbak az utcák. Nagyon rossz ötlet. Mi a fenét csinálok? Korábban soha nem követtem, de tudni szeretném, miért hazudott a barátainak, holott valójában semmi közöm hozzá.

Ares habozás nélkül lépked, mint aki pontosan tudja, hová tart. Átmegyünk egy kis fa hídon, beköszönt az este hűvöse, miközben a sötét felhők eltakarják a megmaradt fényt. Fázósan összefonom a karom, megnedvesítem az ajkam. Hova megy ebben a sötétben?

Már nem látom az aszfaltot, csak egy földút vezet az erdőbe. Egyre jobban elbizonytalanodom, hisz tudom, hogy errefelé nincs más, csak fák és sötétség. Ares átugrik egy alacsony kerítésen. Erre nem számítottam: a város temetőjébe jöttünk.

Mi az ördög? Nem is tudtam, hogy erről is meg lehet közelíteni a temetőt. És mit keres itt? Jaj, ne! Őrülten elszabadul a képzeletem: vámpír, és azért jött ide, hogy meggondolja, megölje-e a következő áldozatát vagy sem. Vagy még rosszabb, tudja, hogy követem, és azért hozott ide, hogy az utolsó cseppig kiszívja a vérem.

Nem, nem, nem, nem halhatok meg szűzen.

Kétségek közt vergődve átugrom a kerítésen. El sem hiszem, hogy követem a temetőbe is! Átkozott kíváncsiság!

Finoman szólva is iszonyatosan sötét a temető, az esteledő eget eltakaró fekete felhőkkel, a sírokat megvilágító villámokkal úgy érzem magam, mintha egy horrorfilmbe csöppentem volna.

Amilyen hülye vagyok, követem plátói szerelmemet a sírok és a szélben hajladozó fák között. Talán valakihez jött, de nem emlékszem, hogy Ares családjában lennének halottak. Hidd el, egy kisvárosban mindenről tudomást szerzel, mindenki tud mindent.

Ares most gyorsabban lépked, szinte futnom kell, hogy a biztonságos távolságot megtartva a nyomában maradjak. Egy kriptákkal beépített területre érünk, melyek mintha kis házak lennének azoknak, akik már nincsenek közöttünk. Ares befordul egy sarkon, gyorsan utána megyek, de amikor a sarokra érek, már nincs sehol.

A francba!

Nyugalmat erőltetek magamra, és végigmegyek a kripták közötti kis úton, de sehol sem látom. Nyelek egy nagyot, őrülten kalapál a szívem. Ijedten összerezzenek, ahogy villámlik és dörög. Tudtam, hogy nagyon rossz ötlet. Hogy jut eszembe utána jönni egy temetőbe, alkonyatkor? Megfordulok, próbálom azt az utat követni, melyen jöttem a sírok között. Ki kell jutnom innen, mielőtt egy kóbor léleknek eszébe jut, hogy elragadjon.

Ez jár annak, aki kíváncsi, megérdemlem a sorsom. Újabb villám, újabb mennydörgés, szegény szívem mindjárt felmondja a szolgálatot. Ahogy egy kripta előtt haladok el, furcsa zajokat hallok.

A francba, a francba, a francba!

Nem maradok itt, hogy megtudjam, ki vagy mi az. Szinte már futok, de természetesen amilyen ügyetlen vagyok, amikor megijedek, megbotlom egy fa gyökerében, és térdre esem.
A hátsómra huppanok, épp a sarat söpröm le a kezemről, amikor megérzem: valami vagy valaki van mögöttem, egy árnyék vetül az útra előttem, egy alaktalan árnyék.

Sikítok, olyan hangosan, hogy belesajdul a torkom. Rémülten felpattanok és megpördülök, hogy védekezőn imádkozni kezdjek, és akkor meglátom, ő az.

Ares.

4

A TEMETŐ

Ares ott áll előttem, a focicsapat sötétkék pulóverében, melyet az edzésen viselt zöld meze fölé húzott. Esernyőt tart a feje fölé, szabad keze a fekete rövidnadrágja zsebében. Pontosan annak fest, ami: gazdag, sportos és elegáns srácnak.

Nyugodt, mintha nem épp most ijesztett volna meg annyira, hogy kis híján elájultam. Most először állunk így egymás mellett, félénkké tesz, hogy olyan magas, átható, hideg tekintete szinte átdöf.

– Megijesztettél – emelem a mellkasomhoz a kezem.

Nem felel, néma csendben néz rám.

Éveknek tűnő percek telnek el, míg húsos ajkai gúnyos mosolyra nem húzódnak.

– Megérdemelted.

– Miért?

– Tudod, miért – fordít hátat nekem, és visszafelé indul
a kriptákhoz. Jaj, nem, szó sem lehet róla, hogy egyedül maradjak.

– Várj! – szaladok rémülten utána.

Nem vesz tudomást rólam, de úgy tűnik, nem is zavarja, hogy kóbor kutyaként követem.

Ares egy tisztásra ér és leül egy sírra. Maga mellé teszi az esernyőt. Én csak állok ott, és bámulom, mint egy idióta. Egy csomag cigarettát és öngyújtót vesz elő a zsebéből. Nem lepődöm meg, tudom, hogy dohányzik. Miféle rajongó lennék, ha ennyit sem tudnék?

Rágyújt, beleszív a cigarettába, azután lassan kiereszti a fehér füstöt. A semmibe réved, teljesen a gondolataiba merül. Szóval dohányozni jött ide. Elég hosszú út csak ezért. Bár van benne logika, a szülei nem helyeselnék, hogy ragyogó, sportos gyerekük dohányzik. Tudom, hogy csak titokban, nagy óvintézkedések mellett teszi.

– Egész este ott fogsz állni?

Hogy lehet ilyen fiatalon ilyen rideg a hangja?

Tisztes távolságra tőle leülök a szemközti sírra. Rám szegezi a szemét, míg lassan kifújja a cigarettafüstöt. Nyelek egyet, nem tudom, mit tegyek, de arról szó sem lehet, hogy egyedül induljak el a sötét ösvényeken.

– Csak azért várlak meg, hogy ne egyedül menjek vissza – magyarázom, miért vagyok még mindig ott.

Rávetülnek a temető kis, sárga lámpáinak fényei. Bosszús mosolyt küld felém.

– Mit keresel itt, Raquel?

Különös remegést kelt a gyomromban, ahogy kiejti a nevem.

– Egy rokonomhoz jöttem – hazugság, hazugság.

Ares felvonja a szemöldökét.

– Igen? És kihez?

– A… egy távoli rokonomhoz.

Ares a földre dobja a cigarettáját, azután eltapossa a csikket.

– Persze. És úgy döntöttél, hogy este, egyedül és esőben látogatod meg a rokonod sírját?

– Igen, nem vettem észre, milyen késő van már.

Ares előre dől, a térdére könyököl, és meredten bámul rám.

– Hazudsz.

– Tessék?

– Mindketten tudjuk, hogy hazudsz.

A kezemet tördelem az ölemben.

– Dehogyis.

Feláll. Ülve védtelennek érzem magam vele szemben, ezért én is felállok. Egymással szemben állunk, felgyorsul, szakadozottá válik a légzésem.

– Miért követsz?

Megnedvesítem az ajkam.

– Nem tudom, miről beszélsz.

Ares hozzám lép, én pedig gyáván hátrálok, míg a hátam a mögöttem álló kriptának nem ütközik. A fejem mellett a falnak támaszkodik, kicsit beszorít.

– Nincs időm a hülye játékaidra, felelj.

Összevissza veszem a levegőt.

– Tényleg nem tudom, miről beszélsz, én csak… a rokonom…

– Hazudsz.

Szerencsétlen szívemre nézve veszedelmesen közel van hozzám.

– Szabad országban vagyunk, ott sétálok, ahol akarok.

Ares megfogja az állam, kényszerít, hogy felemeljem a fejem és ránézzek. Meleg a keze érintése a hideg bőrömön. Elakad a lélegzetem, vizes haja sápadt, tökéletes arcához tapad, ajka természetesen piros és nedves. Túl sok ez nekem. Messziről is kín volt látnom, az pedig, hogy ennyire közel van, túl sok.

Öntelt mosolyra húzódik a szája.

– Azt hiszed, nem tudok a gyerekes rajongásodról?

A szégyentől kivörösödik az arcom, megpróbálom lesütni a szemem, de ő továbbra sem engedi el az állam.

– Engedj el – követelem, és megfogom a csuklóját, hogy elhúzzam a kezét. Hagyja, de nem lép hátrébb, ott marad előttem, a pillantásától vitustáncot jár a szívem.

– Nem mész sehová, amíg nem felelsz.

Elszántnak tűnik.

– Nem tudom, miről beszélsz – ismétlem, és próbálok nem tudomást venni a testéből áradó melegről, mely az enyémet is átmelengeti.

– Frissítsük fel az emlékezeted, rendben?

Egyáltalán nem tetszik a hangneme.

– Régóta leskelődsz utánam, Raquel.

Beleborzongok, ahogy a nevemet mondja.

– A számítógépeden egy csomó fényképemet tárolod, a facebook profilomról loptad őket, és a wifijelszavadban is benne van a nevem.

Elakad a szavam, mindent tud. Nem kifejezés, hogy szégyellem magam, a szégyen egészen új szintjére értem.

– Én…

Nem tudom, mit mondjak. Tudtam, hogy lehet, hogy Ares tudomást szerez a rajongásomról, végül is meghekkelte a számítógépem.

Ellentmondásos érzések kavarognak bennem. Olyan diadalmasnak tűnik, annyira ura a helyzetnek. Látom az arcán a gúnyt, a fensőbbség érzését. Élvezi, hogy gyötör és megszégyenít. Arra számít, hogy tagadok, lesütöm a szemem, és hagyom, hogy kinevesse a szégyenem.

Ebben a pillanatban valami megváltozik bennem, felveszem a kesztyűt, nem akarom megadni neki ezt az örömet, elegem van abból, hogy én vagyok a félénk lány, aki viccek és szarkasztikus megjegyzések mögé rejtőzik. Úgy érzem, meg kell próbálnom bebizonyítani ennek a szépfiúnak, hogy téved velem kapcsolatban, hogy minden, amit tudni vél, színtiszta hazugság, hogy erős, független és nyitott lány vagyok. Ez a kihívó énem akkor szokott felszínre emelkedni, amikor sarokba szorítanak, amolyan védelmi reflexként. Elég volt az árnyékban bujkálásból, elég abból, hogy soha nem mondom meg, mit gondolok és érzek, csak mert félek, hogy visszautasítanak vagy félreállítanak.

Úgyhogy felvetem a fejem, és egyenesen a mélykék szemébe nézek.

– Igen, leskelődöm utánad.

Ares összezavarodik. Diadalittas, gúnyos arckifejezését a teljes értetlenség veszi át. Megsemmisülve hátralép egyet.

Féloldalasan rámosolygok, és összefonom a karom.

– Miért lep meg ennyire, szépfiú?

Nem felel.

Hölgyeim és uraim, tőlem, Raquel Mendozától elakadt örök plátói szerelmem szava.

Ares összeszedi magát, megsimítja az állát, mintha próbálná megemészteni a hallottakat.

– Be kell vallanom, erre nem számítottam.

Megvonom a vállam.

– Tudom.

Nem tudom eltüntetni a a mosolyt az arcomról, úgy örülök, hogy úgy érzem, én uralom a helyzetet.

Ares megnedvesíti az ajkát.

– És megtudhatom, miért mászkálsz utánam?

– Nem egyértelmű? – felelem könnyedén. – Mert tetszel nekem.

Aresnek kiguvad a szeme.

– Mióta vagy ilyen… egyenes?

Mióta sarokba szorítottál, és mindent megtettél, hogy megszégyeníts.

Vizes hajamba túrok, és rákacsintok:

– Öröktől fogva.

Ares elneveti magát.

– Azt hittem, te is csak egy csendes, befelé forduló lány vagy, aki az ártatlant játssza, de úgy tűnik, ennél egy kicsit érdekesebb vagy.

– Egy kicsit? – csattanok fel. – A legérdekesebb lány vagyok, akivel valaha is találkoztál.

– És ahogy látom, rendben van az önbecsülésed is.

– Így van.

Ares újra közelebb lép, de ez alkalommal nem hátrálok.

– És ez az érdekes lány mit akar tőlem?

– Nem tudod? Azt hittem, neked a legmagasabb az IQ-d a környéken.

Ares felnevet, a nevetése visszhangzik a kripták falán.

– Hihetetlen, mi mindent tudsz rólam, és igen, ki tudom következtetni, de azt akarom, hogy te mondd ki.

– Azt hiszem, eleget beszéltem, rajtad a sor, találd ki, mit akarok tőled.

Ares előre hajol, alig néhány centiméter választja el az arcunkat. Erősen hat rám a közelsége, nagyot nyelek.

– Kíváncsi vagy a szobámra?

Kihallom a hangjából az ajánlatot, ezért eltolom magamtól és megrázom a fejem.

– Nem, köszönöm.

Ares felvonja a szemöldökét.

– Akkor mit akarsz?

– Valami egészen egyszerűt – közlöm nyugodtan –, azt, hogy belém szeress.

Ares az este folyamán másodszor is igazán elneveti magát. Nem tudom, mit talál ennyire viccesnek, mert én nem tréfálok, de nem panaszkodom, csodálatosan cseng a nevetése. Ahogy abbahagyja, különös pillantást vet rám.

– Te megőrültél. Miért szeretnék beléd? Nem is vagy az esetem.

– Ezt majd meglátjuk – pislogok. – És lehet, hogy őrült vagyok, de lenyűgözően elszánt is.

– Azt látom.

Megfordul, és visszamegy a sírhoz, ahol az imént ült.

– Miért jöttél ide ilyen későn? – kérdezem, hogy oldjam a feszültséget.

– Nyugodt és magányos hely.

– Szeretsz egyedül lenni?

Ares felnéz rám, újabb cigarettát tesz piros ajkai közé, melyeket olyan szívesen megkóstolnék.

– Mondjuk, hogy igen.

Rádöbbenek, milyen keveset tudok Aresről annak ellenére, hogy évek óta leskelődöm utána.

– Miért vagy még mindig itt?

Bánt a kérdése. Talán azt akarja, hogy elmenjek?

– Félek egyedül visszamenni.

Ares kifújja a cigarettafüstöt, és megveregeti a helyet maga mellett, mielőtt megszólalna.

– Gyere, ülj ide. Ne félj tőle. Ebben a bizarr helyzetben nekem kellene megijednem, kis zaklató.

Zavartan nyelek egyet, de bábuként engedelmeskedem. Leülök mellé, ő cigizik tovább. Egy darabig hallgatunk, el sem tudom hinni, miket mondtam Aresnek. Kiráz a hideg, reszketek egy kicsit, már sötét van, de így is mindent látok. A hold utat tört magának a felhők között, és bevilágítja a temetőt. Nem a világ legromantikusabb látványa, de így, Ares oldalán elfogadható.

Ránézek, a horizontra szegezi a szemét. Mintha megérezné, hogy nézem, felém fordul.

– Mi van?

– Semmi – fordítom el a szemem.

– Szeretsz olvasni, igaz?

Készületlenül ér a kérdése.

– Igen. Honnan tudod?

– A számítógépedben rengeteg információ van, olyan, mint egy elektronikus napló.

– Még nem kértél bocsánatot, amiért feltörted a gépem.

– Nem is fogok.

– Szövetségi törvényeket sértettél, tudod, ugye?

– Te is legalább hármat megsértettél a zaklatásoddal, te is tudod, ugye?

– Ott a pont.

Megszólal a telefonom, Dani az, gyorsan felveszem.

– Anyukád kérdezi, mikor mész haza.

– Mondd neki, hogy már úton vagyok.

– Hol a pokolban vagy? Már rég véget ért a fociedzés.

– Én… – Aresre nézek, aki csibészesen rám mosolyog
– a pékségben vagyok, megkívántam egy fánkot.

Egy nagyon vonzó fánkot.

– Egy fánkot? Utálod a fánkot…

Az ajkamba harapok.

– Csak mondd meg anyának, hogy már megyek – teszem le, mielőtt bármi mást kérdezhetne.

Ares gyönyörű ajkán még mindig ott a mosoly. Akaratlanul is azon tűnődöm, milyen lenne megcsókolni.

– Hazudtál. Én vagyok a te sötét titkod?

– Nem, csak… bonyolult lett volna telefonon elmagyarázni – mondom, mielőtt arról faggathatna, mit mondhattam volna Daninak. – Elkísérnél? Legalább az útig, onnan már egyedül is mehetek.

– Persze, de megvan az ára – áll fel.

– Ára?

– Igen.

Felveszi az esernyőt, és felém bök vele. Hátrálnom kell, ha nem akarom, hogy a mellkasomba fúródjon a hegye.

– Hagynod kell, hogy megcsókoljalak, ahol akarlak.

Égni kezd az arcom.

– Ez… ez nagyon magas ár, nem gondolod?

– Félsz? – gúnyolódik. – Vagy csak megjátszottad, hogy nyitott és bátor vagy?

Összehúzom a szemem.

– Nem, egyszerűen csak túlzónak érzem az árat.

Megvonja a vállát.

– Akkor kellemes sétát a sötétben.

Megfordul, hogy újra leüljön, de a szeme sarkából figyel, hogy lássa, nem indulok-e el egyedül. Ha nem kapja meg a csókját, akkor sem hagyja, hogy egyedül menjek, de kit akarok becsapni? Én is akarom azt a csókot, a puszta gondolatától is lángra gyúl a testem.

– Várj – térek vissza az extrovertált énemhez. – Rendben.

Ares újra felém fordul.

-Tényleg?

– Igen.

Bármelyik pillanatban szétrobbanhat a szívem.

– Me… mehetünk?

Ares lassan megnyalja az ajkát.

– Kell egy kis ösztönzés, hogy elinduljak.

– Mondtam, hogy megadom az árat.

Néhány centire van az arca az arcomtól.

– A szavadat adod?

– Igen.

– Lássuk, igaz-e.

– Mi…? – száll fel a kiáltás az ajkamról, ahogy a nyakamhoz hajol.

Az arcomat súrolja a haja.

– Ares, mit csi… – cserben hagy a hangom, cserben hagy mindenem a közelségétől.

Meleg lélegzete a nyakamat simogatja, felébreszti a hormonjaimat, és ösztönösen közelebb húzódom hozzá.

– Félsz, Raquel? – suttogja a nevemet a fülembe, amitől édes remegés fut végig a testemen.

El sem hiszem, hogy ez történik velem, Ares hozzám simul, érzem a lélegzetét a nyakamon, a kezét a derekamon. Lehet, hogy álmodom?

– Nem álmodsz.

A fenébe! Kimondtam.

El sem fér a szégyen a testemben, de abban a pillanatban, ahogy Ares ajka a nyakam bőréhez ér, mindent elfelejtek. Ares nedves csókokkal borítja a bőröm, elér egészen a fülcimpámig, és gyengéden beszippantja. Elgyengül a lábam, és ha Ares nem tartana erősen, már a földön lennék. Mit csinál velem?

Remegek, a gyönyör kis hullámai futnak végig a testemen, elakad a lélegzetem. Bizsergés ébred a hasam alján, el sem hiszem, micsoda érzéseket kelt bennem pusztán azzal, hogy a nyakamat csókolja. Felgyorsul a lélegzete, úgy tűnik, nem csak rám van hatással. A nyakamat elhagyva az arcomat csókolja, a szemhéjamat, míg végül a szám sarkához szorítja az ajkait. Várakozón kinyitom a szám, várom a találkozást, várom a csókját, de nem érkezik meg.

Ares önelégült mosollyal elhúzódik.

– Menjünk.

Zihálok, feldúlt vagyok. Most hagyod abba?, szeretném kérdezni tőle, de visszafogom magam, mielőtt könyörgés hagyná el a szám. Ares felveszi az esernyőjét, és megindul, mintha nem is hatott volna rá, ami az imént történt. Visszanyerem az uralmam a testem fölött, összeszedem magam, és követem.

Tudom, hogy a mai este csak a kezdete volt valaminek, amiről nem tudom, boldogulok-e vele, de az biztos, hogy meg fogom próbálni.

5

A LEGJOBB BARÁT

Nem olyan kínos a visszaút, mint tartottam tőle, de így is ideges vagyok, remeg a kezem. Lényem egy része még mindig nem tudja elhinni, hogy Ares oldalán lépkedek. Egy lépéssel lemaradok mögötte, hogy ne kelljen látnom az elragadó arcát, mely teljesen lefegyverez. Így viszont izmos karján, formás lábán legeltetem a szemem. Jól áll neki a foci, atletikus és erős a teste, állapítom meg elragadtatva. Amikor rajtakap, hogy bámulom, zavartan lesütöm a szemem.

Ares csibészes mosollyal néz hátra rám a válla fölött. A lélegzetem is elakad.

Miért kell ilyen átkozottul vonzónak lennie? Miért?

Morogva a minket körülvevő utcára összpontosítok. Ares a hazaút hátralévő részét a telefonjával tölti. A házam elé érve kicsit kényelmetlenre fordul a hangulat. Megáll mellettem, és a hajába túr.

– Megérkeztél a barlangodhoz, banya.

– Ne hívj így.

– Fésülködj gyakrabban, és abbahagyom.

Övön aluli ütés.

Azonnal az engedetlen fürtjeim közé fúrom az ujjaim,
és megpróbálom összerendezni őket.

– Az éghajlat miatt van.

Ares csak mosolyog.

– Ahogy mondod – kis szünetet tart –, banya.

– Nagyon vicces.

Ares a telefonjára pillant, mintha azt nézné, hány óra van.

– Menj be, mielőtt kijön az anyukád, és berángat.

– Anyám sosem tenne ilyet, tudja, hogy rendes lánya van – felelem kihívón. – Megbízik bennem.

Mintha meghallana, anyám hangja hallatszik a házból.

– Raquel! Te vagy az?

– A francba! – esem pánikba. – Öööö… jól szórakoztam, szép estét, viszlát – fordítok hátat Aresnek, és megindulok az ajtó felé.

– Nem épp most mondtad, hogy anyád megbízik benned?

– Raquel?

Újra felé fordulok.

– Pszt! – két kézzel integetek, hogy menjen el. – Menj már! Pszt!

Ares nevet, kivillannak tökéletes fogai. Gyönyörű a mosolya, egész éjjel el tudnám nézni, de anyám mindjárt kijön és lármát csap. Ares okét int.

– Jól van, leskelődő banya, megyek.

– Már jelzője is van a gúnynevemnek?

Arrogáns mosolyt küld felém.

– Nagyon kreatív vagyok, tudom.

– Én is az vagyok, görög isten.

Ahogy kimondom az én becenevem, már meg is bánom. Görög isten? Komolyan, Raquel?

– Tetszik az elnevezés.

Persze, hogy tetszik, te nagyképű!

– Raquel!

Újra hátat fordítok neki, ezúttal nem szól semmit, ahogy kinyitom az ajtót, hallom, hogy távolodnak a léptei. Bemegyek, és háttal az ajtónak dőlök, bárgyú mosoly terül szét az arcomon. Együtt voltam Aresszel, álmaim srácával, el sem tudom hinni.

– Raquel Margarita Mendoza Álvarez!

Abból, hogy anyád a teljes neveden szólít, tudod, hogy bajban vagy.

– Szia, drága anyukám! – mosolygok rá a lehető legszebben.

Rosa María Álvarez szorgalmas, tanult és lelkiismeretes nő, a legjobb ember, akit csak ismerek, anyaként azonban nagyon szigorú tud lenni. Bár a munkája miatt – ápolónő – nem sokat van itthon, amikor mégis, szeret mindent az ellenőrzése alatt tartani, szereti a rendet.

– Ne drága anyukámozz – tartja fel vádlón az ujját. – Este tíz óra van. Megtudhatom, hol voltál?

– Azt hittem, abban maradtunk, hogy nyáron elég tizenegyre hazaérnem.

– Csak a hétvégeken – emlékeztet. – És azzal a feltétellel, hogy megmondod, hol vagy és kivel.

– Beugrottam a pékhez, ettem egy fánkot, és…

– A pékség kilenckor zár.

Megköszörülöm a torkom.

– Hagyd, hogy befejezzem, a pékség előtt maradtam, hogy megegyem a fánkot.

– Gondolod, hogy ezt elhiszem?

Csípőre teszem a kezem.

– Ez történt, anya. Ismersz, mi mást csináltam volna?

Hagytam, hogy egy fiú a nyakamba csókoljon a temetőben.

Anyának összeszűkül a szeme.

– Jobban teszed, ha nem hazudsz, Raquel.

– Soha eszembe sem jutna, anya – ölelem magamhoz,
és puszit nyomok az arcára.

– A mikróban van a vacsorád.

– Szuper vagy.

– És menj föl, szeretgesd meg kicsit a kutyát, egész nap csak szomorkodva vonszolta magát a házban.

– Hiányzom neki.

– Vagy éhes.

Mindkettő lehetséges.

Megmelegítem és befalom a vacsorám, azután felmegyek a szobámba. Rocky ugrándozva fogad, majdnem feldönt, napról napra nagyobbra nő.

– Szia, szépséges kutyuskám, drága szőrgombócom – simogatom meg szeretettel a fejét. – Ki a világ legszebb kutyuskája?

Rocky megnyalja a kezem.

– Így van, te vagy az.

A dzsekim zsebében rezeg a telefonom, a lábammal becsukom az ajtót, és megnézem az üzenetet. Joshua az, a legjobb barátom. Napok óta nem találkoztam vele, mert Danival töltöttem az időm, ők ketten pedig ki nem állhatják egymást.

Küldi: Joshua BFF

Ébren vagy?

Én: Igen. Mi újság?

Megcsörren a telefonom, gyorsan felveszem.

– Hahó, Rochi – szól bele lelkesen. Joshua kedvességből mindig is Rochinak hívott.

– Szia Yoshi – én pedig természetesen úgy hívom őt, mint Mario Kart dinoszauruszát. Hasonlít Joshuára, ő is olyan gyengéd. Nem a világ legérettebb becenevei ezek, de el kell mondanom a védelmemre, hogy még kiskorunkban választottuk őket.

– Először is nincs veled az őrült, ugye?

– Nem, Dani otthon van, azt hiszem.

– Végre. Úgy magamra hagytál, már kezdem elfelejteni, hogy nézel ki.

– Négy nap telt el, Yoshi.

– Az sok idő. Mit szólnál holnap egy Walking Dead maratonhoz?

– Csak ha esküszöl, hogy nem nézted meg nélkülem az új részeket.

– Esküszöm.

Körbe-körbe járkálok a szobámban.

– Akkor megegyeztünk.

– Nálad vagy nálam?

Ránézek a falinaptárra.

– Nálam, anya ügyeletben lesz, és az én tévém nagyobb.

– Oké, holnap találkozunk, Rochi.

- Viszlát holnap.

Rámosolygok a telefonra, és eszembe jutnak azok a pillanatok, amikor azt gondoltam, belehabarodtam Joshuába. Mindig is ő volt az egyetlen fiú, akivel beszélgettem, akivel annyi mindent megosztottam. De sosem mertem volna kockára tenni a barátságunkat, amikor azt sem tudtam, mit érzek. Joshua gyengéd, félénk és helyes külsejű fiú, nem olyan lenyűgöző, mint Ares, de a maga módján klassz. Szemüveget hord, és soha nem akarja levetni a hátratolva viselt sapkáját. Az alá rejti a rendbe szedhetetlen haját.

Nem tudatosan, de az ablakhoz lépek. Ott van vajon Ares, most is a wifimet lopja? A puszta gondolatra, hogy ott ülhet a széken, a laptoppal az ölében, és azzal a szörnyű, arrogáns mosollyal az arcán, mely olyan jól áll neki, megdobban a szívem. Ahogy azonban elhúzom a függönyt, csak az üres széket látom, csupa víz az esti eső után.

Ares háza felé pillantok. Jól látszik az ablakomból, ő ráadásul sosem húzza be a függönyét. Néha úgy gondolom, direkt nem. Az ablakára nézek. Ég a villany, de nem látom bent. Csalódottan felsóhajtok. Már épp feladnám, amikor felbukkan, elkapja a pólója nyakát, és áthúzza a fején. Azonnal zavarba jövök, ahogy meglátom izmos, meztelen felsőtestét.

Ez a lapos, kockás has…

Ezek az erős karok…

Ezek a tetoválások…

Ez a V a hasa alján…

Hirtelen melegem lesz.

Zavartan lesütöm a szemem, de nem tudom megállni, hogy ne vessek rá még egy utolsó pillantást. Meglepetésemre Ares az ablakban áll, és egyenesen engem néz.

A francba!

Lebukom a földre, és szégyenkezve elvonszolom magam az ablaktól. Rocky értetlenül félrehajtja a fejét.

– Ne ítélkezz felettem – szólok rá szigorúan.

Összerezzenek, ahogy csipog a telefonom. Imádkozom, hogy ne Ares gúnyolódjon az imént történtek felett.

Idegesen nyitom meg az üzenetet.

Küldi: Ares 4

Tetszik, amit látsz?

Mosolyogva válaszolok:

Én: Ugyan, csak a holdat néztem.

Ares: Nincs is hold, felhős az ég.

Milyen hülye vagyok!

Én: Csak meg akartam bizonyosodni róla, hogy a szomszédjaim nem lopják a wifit.

Ares: Idáig nem ér el a jel.

Mindent tudnia kell?

Én: Biztos akartam lenni benne.

Eltelik egy kis idő, azt gondolom, már nem ír többet, ezért elmegyek zuhanyozni, és pizsamába bújok. A hajamat törölgetve jövök ki a fürdőszobából, és látom, hogy újabb üzenetem érkezett.

Küldi: Ares 4

Miért nem jössz ide, és győződsz meg róla személyesen?

Öt perccel azelőtt érkezett az üzenet, meglepetésként ér. Azt akarja, hogy átmenjek hozzá? Ilyenkor? Talán arra gondol, hogy…

Kiesik a kezemből a törölköző.

Nem.

Szűz vagyok, de nem hülye, tudok olvasni a sorok között.

Összerezzenek, ahogy újabb üzenet érkezik.

Küldi: Ares 4

Vicces megijeszteni téged.

Jó éjszakát, zaklató banya.

Tréfa volt?

Nem hiszem. Ares Hidalgo az imént meghívott a házába, hogy ki tudja, mit csináljunk. Igaz, nagyon finoman, de megtette. És ami a legjobban meglep, az az, hogy elbizonytalanodtam, ahelyett, hogy futottam volna a szobájába. Úgy tűnik, csak a szám nagy, ahogy Dani mondaná. Csak beszélek, de amikor eljön a pillanat, képtelen vagyok lépni.

Hülye vagy, Raquel, hülye vagy!

6

A TANÁCS

– Nem halhat meg! – kiáltok rá a tévére.

Ezt utálom a Walkind Deadben, ezt a félelmet, hogy valamelyik kedvenc szereplőm bármelyik pillanatban meghalhat.

Yoshi csipszet eszik mellettem.

– Mindjárt vége az epizódnak, nem tudjuk meg, ki hal meg.

Kitépem a kezéből a csipszes zacskót.

– Fogd be! Ha megtörténik, esküszöm, nem nézem tovább a sorozatot.

Yoshi a szemét forgatja, és megigazgatja a szemüvegét.

– Az első évad óta ezt mondod.

– Gyenge vagyok, oké?

Mindketten a földön ülünk, háttal az ágynak dőlve. Meleg van, rövidnadrágban és fehér pólóban vagyok, melltartó nélkül. Megszoktam, hogy Yoshi mellett kényelmesen lehetek, és tudom, hogy így van ezzel ő is. Rocky békésen alszik az ablak előtt.

Elég nagy a szobám, elfér benne egy queen size ágy, a barnára festett falakat mindenütt a kedvenceim poszterei borítják. Karácsonyi égősor lóg az ágy fölött, a sötétben nagyon hangulatosan világít. Az ággyal szemközt van a tévé, az egyik oldalán nyílik az ablak, a másikon a fürdőszobám ajtaja.

A képernyőre meredünk, ahogy véget ér az epizód, és pereg a stáblista.

– Neeeee! Utálom a Walking Dead összes íróját és producerét! Utálom őket!

– Megmondtam – morogja mindentudó Yoshi. Fejbe csapom. – Aú! Ne rajtam állj bosszút!

– Hogy tehetik ezt velünk? Hogy hagyhatják itt abba? Ki fog meghalni?

Yoshi megpaskolja a hátamat.

– Jól van, nyugi – nyújtja felém a hideg pepsit. – Igyál.

– Meghalok.

– Lazíts, ez csak egy sorozat.

Teljes kétségbeesésben kikapcsolom a tévét, és leülök Yoshival szemben. Nyugtalannak tűnik, és tudom, hogy nem a sorozat miatt. Mézszínű szemében még sosem látott csillogást látok. Idegesen rám mosolyog.

– Történt valami?

– Igen.

Valamilyen furcsa okból nyomasztó lesz a hangulat, nem tudom, mit akar mondani nekem, de nyugtalanít, hogy ennyit habozik. Mi történt? Faggatni akarnám, de tudom, hogy időt kell hagynom neki.

– A tanácsodra van szükségem.

– Hallgatlak.

Leveszi a sapkáját, szabadjára engedi rendetlen haját.

– Mit csinálnál, ha tetszene neked egy barátnőd?

Megugrik a szívem, de igyekszem természetesen viselkedni.

– Hát, felfedezném a leszbikus énemet – mosolygok, de Yoshi nem viszonozza, sőt, még jobban elkomorul az arca.

– Komolyan beszélek, Raquel.

– Oké, oké, bocsánat, komoly uraság – simogatom az állam, mintha mélyen elgondolkodnék. – Megmondanám neki?

– Nem félnél, hogy elveszíted a barátságát?

Ebben a pillanatban valami bekattan az agyamban, és rádöbbenek, miről beszél Yoshi. Talán… ez a barátnő, aki tetszik neki, én vagyok? Yoshinak nincsenek lány barátai, csak én, meg van néhány lány ismerőse. Oh… a torkomba ugrik a szívem, miközben gyengéd gyerekkori barátom figyelmesen várja a választ.

– Biztos vagy abban, amit érzel? – kérdezem, és az ujjaimat bámulom az ölemben.

Rám szegezi azt a szép szemét.

– Igen, teljesen biztos, nagyon tetszik nekem.

Kiszárad a torkom.

– Mikor jöttél rá, hogy tetszik neked?

– Azt hiszem, mindig is tudtam, csak gyáva voltam.
De nem bírom tovább titkolni – süti le a szemét sóhajtva.

Amikor felnéz, újra azt a csupa érzelem csillogást látom a szemében.

– Belehalok, úgy szeretném megcsókolni.

Ösztönösen az alsó ajkamba harapok.

– Tényleg?

Yoshi egy kicsit közelebb jön.

– Igen, olyan igézőek az ajkai, megőrülök értük.

– Akkor nagyon szép szája lehet.

– A legszebb, amit csak életemben láttam, teljesen elvarázsol.

Elvarázsol.

Varázslat.

Banya…

Ares…

Nem, nem, ne gondolj Aresra!

Most ne!

Elkerülhetetlenül jelenik meg előttem tengerkék szeme, arrogáns félmosolya, a nyakamat csókolgató érzéki ajka.

Ne! Gyűlöllek, agyam!

Gyerekkorom óta legjobb barátom végre megvallani készül a szerelmét, én meg arra az arrogáns idiótára, a görög istenre, a szomszédomra gondolok.

– Raquel?

Yoshi hangja visszaránt a valóságba. Zavartnak tűnik, és nem ok nélkül: a lehető legrosszabb pillanatot választottam, hogy mentálisan kikapcsoljak. Viszont arra jó volt, hogy kicsit kitisztuljanak a gondolataim. Ahogy Yoshi ilyen sebezhetően áll előttem, rádöbbenek, hogy nem tudnám kezelni a vallomását. Most nem.

– Ki kell mennem a mosdóba – pattanok fel, mielőtt Yoshi bármit is mondhatna.

Besietek a fürdőszobába, és az ajtónak dőlök. Frusztráltan rázom a fejem, gyáva alak vagyok, és még hülye is: nem hoztam be a telefonom, hogy segítséget kérjek Danitól. Ki megy manapság telefon nélkül a fürdőszobába?

Senki, engem kivéve, morgom, és a gondolataimba merülve masszírozom az arcom.

– Raquel? – hallom Yoshi hangját az ajtó túloldaláról. – Mennem kell, majd máskor beszélünk.

Ne! Amilyen gyorsan csak tudom, kinyitom az ajtót, de már csak a szobám ajtajában eltűnő hátát látom.

– Jaj – vetem magam az ágyamra. Kitör rajtam a fáradtság. Nem akarok arra gondolni, mit akart mondani nekem Yoshi, csak azt akarom, hogy megpihenjen az agyam. Becsukom a szemem, és hamarosan elmerülök az álmok világában.

• • •

Hirtelen Rocky ugatására ébredek, folyamatosan, erőteljesen ugat, amolyan „komoly ugatással”. Olyankor csinálja ezt, amikor olyan valaki van a házban, akit nem ismer. Olyan gyorsan kelek fel az ágyból, hogy megszédülök, és a falnak kell támaszkodnom.

– Jaj!

Megfordulok, és látom, hogy a kutyám az ablakot ugatja. Már éjszaka van, a szél finoman mozgatja a függönyt. Nincs semmi az ablakban, megnyugszom.

– Rocky, nincs ott senki.

A kutya nem hallgat rám, ugat tovább, talán egy macska jár odakint, és a kutya ösztönével érzi? Rocky nem hagyja abba, úgyhogy odamegyek az ablakhoz, hogy megnyugtassam. Ahogy kihajolok, akkorát sikítok, hogy Rocky megugrik mellettem.

Ares.

Egy létrán.

Felfelé mászik az ablakomhoz.

– Mi az ördögöt művelsz? – ez minden, amit ki tudok nyögni, ahogy ott mászik a falétra közepén. A farmerjában és a sötét ingében most is ugyanolyan csinos, mint mindig, de
a helyzet őrültsége nem engedi, hogy a nyálam csorgassam.

– Mászásnak nevezik, ki kellene próbálnod.

– Nincs hangulatom a szarkazmusodhoz – vágom rá komolyan.

– Újra kell indítanom a routered, elveszett a jel, és csak így tudom megcsinálni.

– És úgy döntöttél, hogy egy létrán felmászva engedély nélkül behatolsz a szobámba? Tudod, hogy hívják azokat, akik ilyet tesznek? Betörőnek.

– Kerestelek, de nem vetted fel a telefont.

– Ez nem jogosít fel arra, hogy betörj a szobámba.

Ares a szemét forgatja.

– Abbahagynád a drámázást? Csak egy pillanatra kell belépnem.

– Drámázás? Drámázás? Majd én megmutatom neked az igazi drámát – ragadom meg a létra ablakomhoz támasztott végét, és megrázom. Ares erősen megkapaszkodik, és gyilkos pillantást küld felém.

– Ha még egyszer ilyet csinálsz, Raquel…

– Nem félek.

– Akkor csak csináld.

Hihetetlen intenzitással néz a szemembe.

– Ne provokálj.

– Komolyan hagynád, hogy leessek?

– Nem érné meg – figyelem, ahogy Ares felfelé jön a fokokon, míg az arca az arcom elé nem ér. Rocky újra megveszekedetten ugat, ahogy meglátja a betolakodót, de túlságosan döbbent vagyok ahhoz, hogy bármit is tegyek.

– Visszafognád ezt a bolhafészket?

– Ebben a hónapban nem is voltak bolhái, úgyhogy egy kicsivel több tiszteletet!

– Persze. Nem érek rá egész éjjel.

Mérgesen felsóhajtok.

– Rocky, hallgass és ülj le. Nyugi.

A kutya engedelmeskedik. Hátrébb lépek, hogy Ares be tudjon jönni a szobámba. Olyan magas, hogy kicsinek tűnik körülötte a szoba. Tetőtől talpig végigmér, és megállapodik a tekintete a mellemen. Eszembe jut, hogy nincs rajtam melltartó.

– Ki kell mennem a mosdóba.

Az este folyamán már másodszor alkalmazom a fürdőbe menekülés stratégiáját, de egy részlettel nem számolok: Ares nem Yoshi. Ares nem hagyja, hogy ilyen könnyen megszökjek. Elkapja a karomat, és lehetetlenné teszi a menekülést.

– Szó sem lehet róla, hogy magamra hagyj a kutyával.

– Nem fog bántani.

– Nem kockáztatok.

Megragad, és a számítógépemhez húz. Lenyom a székre, ő pedig letérdel, hogy újraindítsa a routert.

– Miért képzeled, hogy a tiéd az internet-hozzáférésem?

Megvonja a vállát.

– Feljelenthetnélek, hogy betörtél a házamba, tudod, ugye?

– Tudom. De azt is tudom, hogy nem teszed meg.

– Honnan vagy ilyen biztos benne? – bámulok rá megütközve.

– A zaklatók nem szokták feljelenteni a zaklatottjukat, fordítva szokott történni.

– Ez – mutatok az ablakra, azután rá – szintén zaklatás.

– De nem ugyanaz.

– Miért nem?

– Mert én tetszem neked – kis szünetet tart –, te viszont nekem nem.

Puff! Egyenesen a szívem közepébe!

Szeretném megcáfolni, és mindennek elmondani, de a szavai úgy hatnak, mintha alkoholt öntött volna egy friss sebre. Tovább dolgozik a routeren, én pedig hallgatok.

Mert én tetszem neked, te viszont nekem nem.

Olyan egyszerűen, olyan őszintén mondta. Ha nem érez semmit, akkor miért csókolta meg a nyakam a temetőben?

Ne foglalkozz a szavaival, Raquel, ne hagyd, hogy hassanak rád.

– Mi van? Megsértettem az érzéseid?

– Pfff, kérlek! Dehogy! – nyelem vissza összetört szívem. – Csak csináld már meg a wifit, hogy visszamehessek aludni.

Egy szót sem szól, én is csak nézem, ahogy dolgozik. Még mindig olyan valószerűtlennek tűnik, hogy itt van, ilyen közel: látom az arca minden részletét, a selymes, tökéletes, pattanások nélküli bőrét. Néha olyan igazságtalan az élet, Aresnek mindene megvan: egészség, pénz, ügyesség, intelligencia és szépség.

– Kész – söpri le undorral a port a kezéről. – Néha ki kellene takarítanod a szobád.

Gúnyosan felnevetek.

– Jaj, bocsásson meg, felség, hogy méltóságán aluli szobámba kellett lépnie.

– A tisztaságnak semmi köze a pénzhez, lustaság.

– Hagyd már. Nincs időm takarítani. A nyári munka, az alvás, az evés, a leselkedés mellett…

A szám elé kapom a kezem. Miért mondtam ezt? Miért?

Ares szélesen elmosolyodik, szemében gúnyos fény villan.

– Időrabló, hogy leskelődsz utánam, igaz?

Pislogni kezdek.

– Nem, nem ezt akartam mondani.

Ares még mindig térdelve közelebb hajol hozzám, hátrahúzódom a kis székemen. Mélykék szeme az enyémbe fúródik, olyan közel jön, hogy szét kell nyitnom a térdem, hogy elférjen. Csak néhány centi választja el az arcát az enyémtől.

– Mit csinálsz?

Nem felel, egyszerűen csak a szék karfájára teszi a kezét, a derekam két oldalán. Érzem az izmos testéből áradó meleget. Túlságosan közel vagyunk. Olyan átható a pillantása, hogy
a lélegzetem is elakad. Kíváncsi tekintetem az ajkára siklik, jól látom a piercingjét is.

A szeme az arcomról a mellemre téved, majd a széttárt lábamra, azután visszatér az arcomra. Csibészes mosoly ül ki nedves ajkára, melyet úgy szeretnék megízlelni. Újra súlyos és fülledt lesz körülöttünk a levegő.

Ares megfogja a kezem, és felteszi a székkarfára, hogy szabaddá tegye az utat. Egy pillanatra sem hagy el a tekintete, ahogy a térdem közé hajol.

– Ares, mit csi…

Megcsókolja a térdem, levegő után kapkodok.

– Akarod, hogy abbahagyjam? – a tekintete az enyémet keresi. Megrázom a fejem.

– Nem.

Nedves csókokkal borítja a combom tövét, és végtelenül izgatónak látom, ahogy közben megfeszül a karja, a válla.
A tetoválása csak tovább szítja a vulkán tüzét, melyet a testemben ébreszt. Finom ajkai csókolják, nyalják, szívják a combom belsejének érzékeny bőrét. Megremeg a testem, a gyönyör kis hullámai futnak végig az idegpályáimon, lángra gyújtják az érzékeimet, elködösítik az agyam és az erkölcseim. Fekete haja csiklandozza meztelen combom.

Ares felnéz, ahogy megharapja a bőröm, mire kis nyögés száll fel az ajkamról. Kapkodom a levegőt, szerencsétlen szívem őrülten kalapál. Ares folytatja az ostromot, fel-le jár a combomon, támad, felfal a szája. Magától mozdul a csípőm, még többet akar, azt akarja, hogy valamivel feljebb érjenek az ajkai.

Lehunyom a szeme.

– Ares – suttogom a nevét, és érzem, hogy a bőrömön mosolyra húzódik az ajka, de nem érdekel.

– Kívánsz? – az ajka a lábam közé ér a sort fölött, érzem, hogy mindjárt szívrohamot kapok, csak bólintani bírok.

– Azt akarom, hogy mondd ki.

– Kívánlak.

Megáll.

Kinyitom a szemem, olyan közel van az arca az enyémhez, hogy érzem a leheletét az ajkamon, tekintete az enyémbe fúródik.

– Az enyém leszel, Raquel.

És amilyen váratlanul jött a szobámba, olyan váratlanul távozik is.

7

A KLUB

– Üdvözlöm a McDonald’s-nél. Mit adhatok? – mondom a fülemre szerelt adóvevőbe.

– Két Happy Mealst és egy capuccinót kérek – susogja válaszul egy női hang.

Beütöm a rendelést a számítógépbe.

– Még valamit?

– Mást nem.

– Rendben, 7 dollár 25 cent lesz. Az ablaknál tud fizetni.

– Köszönöm.

Az ablakom elé hajt a kocsi, és a nő kinyújtja a kártyáját a fizetéshez. Udvariasan elköszönök, és reménykedem, hogy nem bukkan fel újabb jármű a drive-innben. Kimerültem. Bár szívesebben szolgálom ki azokat, akik a kocsijukban ülve, elvitelre rendelnek, mint hogy bent az étteremben dolgozzak. Megigazítom a McDonald’s M-jével hímzett sapkámat, és felsóhajtok. Még egy óra, míg lejár a műszakom, de már most ki tudnék ugrani az ablakon. Az érzékelő jelzi, hogy újabb kocsi érkezett. Szitkozódom magamban.

Ne jöjjenek már kajáért, lustaságok!

– Üdvözlöm a McDonald’s-nél. Mit adhatok?

Női nevetést hallok, azután valaki megköszörüli a torkát.

– Egy Raquelt kérnék elvitelre.

Szélesen elmosolyodom.

– Fáradjon a következő ablakhoz, kisasszony.

Pár pillanat, és Dani bukkan fel az ablakban, mindig tökéletes frizurájával, csinos napszemüvegben, teljes sminkben.

– Nem hiszem el, hogy itt töltöd az egész nyarat.

– Muszáj dolgoznom, te is tudod. Mit csinálsz itt?

– Azért jöttem, hogy elraboljalak.

– Csak egy óra múlva mehetek el.

Dani úgy mosolyog, mint az Alice csodaországban macskája.

– Az elrablás melyik részét nem érted? Azt a részét, hogy nem te akarod, és nem mondhatsz rá nemet?

– Nem mehetek el.

– Dehogynem.

Tiltakozásra nyitom a szám, amikor érzem, hogy valaki megáll mögöttem. Megfordulok, Gabriel az, az egyik munkatársam.

Sapkája alól előbukkan vöröses haja. Elragadtatva bámulja Danit.

Újra a legjobb barátnőm felé fordulok.

– Mi van?

– Gabriel vállalja a hátralévő órád.

A tekintetem Gabriel és Dani között jár.

– Miért tenné?

Dani megvonja a vállát.

– Megteszünk ezt-azt a barátainkért, igaz, Gabo?

Gabriel elragadtatott mosollyal bólogat:

– Persze.

Dani pillantása visszatér rám.

– Na jó, szedd össze a holmid, a parkolóban várlak. Mennünk kell.

Néhány perccel később kis hátizsákommal a vállamon behuppanok Dani mellé a kocsiba.

– El sem hiszem.

– Szuperklassz vagyok, tudom.

– Gabriel? Komolyan? Azt hittem, nem tetszenek neked a vörös hajúak.

– Ed Sheerean kedvéért meggondoltam magam.

– Mit csináltál?

– Megígértem neki, hogy elmegyek vele egy randira.

– Nem használhatod mindig a külsődet, hogy elérd, amit akarsz.

– Dehogynem.

– Hova megyünk? – sóhajtok fel.

– Természetesen az Insomniába.

Elkerekedik a szemem meglepetésemben. Az Insomnia a kisvárosunk népszerű klubja, péntek esténként Dani kedvenc szórakozóhelye. Én sosem jártam még ott, kiskorúak nem léphetnek be, de úgy tűnik, Dani erről teljesen megfeledkezett.