Impresszum

Szófia Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: szofiakiado@gmail.com

Szerkesztő: Szűcs Anna Emília
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Kira Vizuto, 2023
© Szófia Kiadó, 2023

ISBN 978-615-5738-15-9

Most
’19

A szobában nem volt fényforrás, csak a digitális óra piros fénye vetítette az időt a gerendás plafonra, miközben a szél fújta fák árnyéka játszott a függönyön. Száraz, forró nyári éjszaka volt, melyet a fűben megbúvó tücskök lázas ciripelése tett igazán hangulatossá. A hold felhőkbe burkolózott, mintha csak arra várna, hogy átvegye műszakját a hamarosan ébredező nap. Az utca zaja már rég elhalt, egy-egy kósza autó hangja hallatszott csak a közeli főútról. Mély csend ölelte körbe a vidéket. Az éjjel sötétje, a csillagok ragyogása, a hold hideg fénye, nyugalom – mindezek alkotta egész. Egy szóval béke.

Rottach-Egern, az egykori halász és mezőgazdász település mára már igazi turistalátványosságnak számít. A német látogatók mellett számtalan külföldi vágyott a Tegernsee partján kipihenni a mindennapok fáradtságát. A környék többnyire kora reggeltől az esti órákig pezsgett az élettől, de mostanra már a nyaralók zaja is elhalt.

A városszéli kis utcában csak három öreg ház állt, melynek lakói rég nyugovóra tértek. Dolgos helyi lakosok próbálták kipihenni magukat. Nyugalmukat azonban hirtelen vészjósló hang zavarta meg. Kétségbeesett kiáltások, kiabálás hangja, amely az egész utcát betöltötte. Veronika olyan éberen ült fel, mint aki nem is aludt igazán. A fülledt nyári levegő ellenére is nyakig betakarózott, mert gyermekként mindig megnyugtatta, ha így aludt. Úgy érezte, hogy a paplan bármitől vagy bárkitől képes őt megvédeni. A „ha kilóg a lábam, elkapja valami” elv alapján. Ez a kislánykori hite máig kitartott – a takaró biztonságot nyújt. Ugyan felnőtt fejjel nyilván tisztában volt vele, hogy semmiféle csoda nem övezi ezt a textilrengeteget, ugyanakkor mégis teljesen beleburkolózva érezte csak magát komfortosan.

Az ösztönei ma éjjel azonban a takaró puha ölelése ellenére is félálomban tartották, felkészítve őt a legrosszabbra. Egy ideje már így zajlott. Nyugodt éjszakák váltak hirtelen éber rémálommá. Lassan kitakarózott. Az ablaka nyitva volt, úgy, ahogy lefekvés előtt hagyta. A besuhanó szellő most végigsimította a bőrét, amitől kirázta a hideg. Felkapta gyorsan az ágya végébe készített köntösét, és belebújt. A bátyja mindig kicsúfolta a bolyhos pamutköntös miatt. Szerinte semmi nőies nincs benne, inkább „nagymamás”. Veronikát sem akkor, sem most nem érdekelte testvére okfejtése, így elhessegette a gondolatot, miközben szorosra kötötte a köntöst a derekán. A szíve a torkában dobogott, tenyere izzadt. Kutakodni kezdett az ágy mellett. Nem akart lámpát kapcsolni. Vékony ujjai nagy nehezen ugyan, de végül meglelték, ami után kutatott. Az éjjeliszekrényen pihenő telefonját vette kézbe, a zseblámpa funkció fényében elindult a szőnyeggel burkolt rövidke folyosón, hogy fellelje az éjszaka csendjét megzavaró zajforrást. A telefon fényében családi fotók sejlettek fel a folyosó falán. Máskor előszeretettel időzött a képek nézegetésével, de most nem figyelt rájuk. Óvatos, de szapora léptekkel haladt tovább a folyosón. Már a nyaka is izzadt, de teste továbbra is libabőrös volt. Hidegveríték, gondolta.

A kiabálás abbamaradt, de továbbra is fura zajokat hallott. Nyögés, zihálás, jajgatás. Be kellett vallania magának, hogy újra és újra félelemmel tölti el mindaz, amit már hall, de még nem láthat. A szemei előtt megjelent egy kellemetlen kép, egy emlék, amelyet próbált elhessegetni, kisebb-nagyobb sikerrel. Karja továbbra is libabőrös volt, miközben érzékei próbáltak alkalmazkodni a ház sötétjéhez és az azt részben bevilágító telefon fényéhez. Megállt egy ajtó előtt, és mélyet sóhajtott. Végül lenyomta a hideg kilincset, s kinyitotta a kisszoba ajtaját, amely kellemetlenül éles nyikorgással felelt az éjjeli háborgatásra.

–A francba…! – mormolta félhangosan Veronika, mert tudta, hány alkalommal tervezte már megolajozni ezt a nyamvadt ajtót. – Amit ma megtehetsz, ne halaszd holnapra! – hangzott fel a fejében az apja hangja, aki előszeretettel mondogatta ezt a délutáni házi feladat elodázása ellen érvelve. De Veronika mindig hajlott az elvégzendő teendők kitolására, és mivel szerette a szélsőségeket, ha valamivel nem készült el időben, általában a még vállalható legutolsó pillanatig várt vele. Ez a szokása okozott már fejfájást neki, elsősorban az iskolában, de olykor privát életében is. Máskor azonban épp a halogatása révén jutott el oda, ahová el kellett jutnia. Most nem volt ideje ezen gondolkozni.

Nagy levegőt vett, majd tolt még egyet a már résnyire nyílt ajtón. Már nem nyikorgott. Ezért nagyon hálás volt. Óvatosan belépett a sötét szobába, amit az utcai lámpa fakósárga fénye egészen bevilágított. A fák árnyékjátéka itt is megjelent az olívazöld függönyön, és bevonta a halványzöld falakat is. A függönyök kecsesen táncoltak a szélben. A szobában hűvösebb volt, mint nála, és kellemes kamillaillatú levegő töltötte be a teret. Veronika levette a telefon fényét, amitől persze azonnal hunyorogni kényszerült. Szemének időre volt szüksége, hogy alkalmazkodjon a lámpafény ellenére is túl sötétnek ható szoba sötétségéhez. Óvatosan lépkedett egyre beljebb, hunyorítva próbált tájékozódni. Hirtelen megbotlott valamiben, és térdre esett, amitől telefonja kicsúszott a kezéből, és nagyot koppanva a padlón landolt. Veronika elmormogott magában egy ordas káromkodást, miközben az ajtó nesztelen becsukódott mögötte. Tapogatózva felemelkedett és felegyenesedett. Az ablakon beszökő halovány hold- és lámpavilág felé igyekezett, melyek továbbra is jótékonyan vonták fényükbe a kicsinyke szobát. Szeme mostanra alkalmazkodott a fényviszonyokhoz, így céltudatosabban haladhatott.

Így tűnt el lassan és bizonytalan léptekkel a zöld szoba mélyén.

Apa
’14

–Elegem van!

–Szerinted nekem nincs? – felelte fojtott, már-már agresszív hangon, miközben egyre hangosabban tette az épp elmosogatott tányérokat a szekrény felső polcára. Alacsony nő lévén csak pipiskedve érte el azt. Évek óta panaszkodott, hogy túl magasra kerültek a felső szekrények, emiatt gyakran volt szüksége egy fellépőre vagy székre, ha keresett valamit. Most is minden tányérnál lábujjhegyen egyensúlyozott. Máskor segítettem volna neki, de ma nem. Ma szinte rá sem tudtam nézni. A szeme ma nem csak csalódottságot, hanem mérhetetlen haragot is sugárzott. Kerültem a pillantását, mióta beléptem a házba. Szerencsére ő is az enyémet.

Régebben hosszú percekre elmélyedtem nagy zöld szemeiben, melyeket tökéletes vágású arccsont és szabályos szemöldök keretezett. A zöld szem magában sem túl gyakori, de a természet ezt még tudta fokozni. Mindkét szemében felsejlett egy-egy szürke sáv, amely még különlegesebbé tette annak fényét. Barna hajával tökéletes egységet alkottak. Külön érdekes volt, hogy a szemei máshogy csillogtak, ha boldog volt, és máshogy, ha mérges. Imádtam őket, amíg még szerelmes ragyogással néztek rám. Ma azonban nem tudtam elviselni a pillantását. Tudtam és tudta, hogy fordulóponthoz érkeztünk. Én törtem meg végül a csendet.

–Jobb lesz, ha elmegyek. Eljött az ideje, hogy továbblépjünk – mondtam csendesen, ugyanakkor magabiztosan. Görcsösen próbáltam érettnek és összeszedettnek hangzani. Nem akartam, hogy hallja, ahogy apró darabokra törik épp a szívem.

–Rendben. Mindenkinek az lenne a legjobb, ha még ma indulnál – válaszolta, miközben szigorúan rám pillantott. Itt volt újra az a pillantás. Hideg, haragos. Hangja éles késként vájt a szívembe. Készült erre a pillanatra. Higgadtsága és kimértsége elárulta őt. Nem hagyta, hogy elragadják az érzelmei, összeszedettnek és elszántnak tűnt.

Csalódottság lett úrrá rajtam. Vége van? Tényleg vége van. Nincs visszaút. Valahol mélyen, egész mélyen reménykedtem benne, hogy máshogy reagál. Ellenjavaslattal vagy talán hosszabb határidővel, ami lehetőséget adna rá, hogy mégis tisztázzuk a dolgainkat. Talán megmenthettük volna a házasságunkat. Bevallhatta volna, hogy nem csak az én hibám. Megpróbálhatott volna visszatartani. De nem. Ha bármit is érezne még irántam, küzdene. Talán ő telebeszélte a fejét. Megőrjített a tudat, hogy már lemondott rólam. Hogy őt választotta. Ki tudja, mikor, de megtette. Már nem számítottam, teherré váltam. Egy kolonc, amely megnehezíti az életét, elhalványítja a szeme ragyogását, és megöli a maradék vidámságot, amely még benne lakozik. Valahol mélyen, de ott kell lennie.

Mindezt nem mondhattam el neki. Újra egymásra emeltük a tekintetünket. Bár ne tettük volna! Bár ne égett volna ez a látvány mindörökre az emlékezetembe! Pontosan láttam a szemében, mit érez. Nem azt, amit én. Nem reménykedik már megoldásban a problémáinkra, a kisiklott házasságunkra. Nem szeretné rendezni a sorokat. Csak szabadulni akar, mert megfullad. Évek óta fuldoklik, segítő kéz nélkül. Nem nyúltam utána, nem emeltem őt újra a felszínre. Hagytam őt elmerülni, s talán más karjában kapaszkodott meg…

Csendben bólintottam, és a konyhát elhagyva a napsütötte ebédlőn át kiléptem a teraszra. Madarak csicseregtek és a még gyenge tavaszi napsugár fényében sütkéreztek. Langyos szellő fújdogált. Kellemetlen hétvégét ígért ez a péntek délután, mely majd húszévnyi házasság végét hozta magával.

×××

Korábban, amikor ma hazaértem, tudtam, hogy valami más. Minden nyugodt volt. Sehol egy halk vagy inkább nagyon is hangos zeneszó – ahogy az kamasz gyerekektől megszokott, nem szólt a tévé, és nem hallatszott párbeszéd a házból. A céges kisbusz hátsó üléséről kimászva már felfedeztem a kocsifeljárón álló kombit. Tudtam, hogy itthon van. Hétvégén nem dolgozott, de néha kimozdult a gyerekekkel vagy magában, hogy feltöltődjön egy kicsit. Azt mondogatta, hogy az egyedüllét segít – ezt sosem értettem. Utáltam egyedül lenni. Elfogott a magányosság érzése, egyfajta hiányérzet, amit csak a családom jelenléte szüntetett meg.

Intettem egy utolsót a tovahajtó kollégáknak, majd a rövid feljárón az ajtóhoz sétáltam. Ahogy végignéztem rajta, muszáj volt megállapítanom, hogy bizony eljárt felette az idő. Egy csiszolás és festés sokat segíthetne. Talán a következő hétvégén sikerül időt szánnom rá.

Ritkán dolgoztam szombaton, de mára sok ügyfél foglalt időpontot, így bevállaltam az extra műszakot délig. Hétvégén amúgy is jobb bent a hangulat, így gyorsabban telik a munkaidő. Fel-felbontunk egy doboz sört, és bekapcsoljuk az egyik kedvelt rádióadót, amely szombatonként vicces álhívásokkal zargatja gyanútlan áldozatait. Egyszerűen frenetikus, amit művelnek. Ma mégis egy fárasztó munkanap végén jártam épp, és csak reménykedhettem, hogy egy békés, nyugodt szombat este vár rám. A műszak végén megittunk a fiúkkal még egy-két sört, a hetet lezárandó. Kibeszéltük a legjobb és legrosszabb kuncsaftokat, na meg persze megengedtünk magunknak egy-egy főnököt kifigurázó viccet is. Szigorúan magunk között. Nem volt kellemetlen alak, de nem is a humorérzékéről híresült el.

Talán elszaladt némiképp az idő, de még nem volt vállalhatatlanul késő a hazaérkezésemhez, így nyugodt szívvel érkeztem meg.

–Halló, mindenki! – léptem be a házba, és próbáltam szenvtelen lenni. – Van itthon valaki? – kérdeztem, de biztos voltam benne, hogy igen. Ő itthon van. Szinte azonnal tudatosult bennem, hogy egyedül van. Szombat koradélután volt, a gyerekeknek itthon kellett volna lenniük, de túl nagy volt a csend. Hacsak nem büntetésben vannak, nincsenek itthon.

–A konyhában – érkezett a kevésbé lelkes válasz. Így tehát a folyosóról egyenesen a konyhába tartottam, de megbotlottam egy pár cipőben.

–Mikor tanulják már meg a kölykök elpakolni a cuccaikat? Azt hittem, kamaszkorukra már túl leszünk ezen – mérgelődtem, miközben fejcsóválva visszadobtam az előszobába a cipőket. Nem kaptam választ.

A konyhába lépve láttam, hogy mosogat. A konyha halvány barackszínű volt, a nap fénye mindig jól állt neki. Fehér bútor és mosogatógép, valamint néhány fali polc alkotta a berendezést. A konyhából jobbra egy kis ebédlő nyílt, amelyben egy fehér faasztal négy fehér székkel kapott helyett. Ha vendégek érkeztek, kihasználtuk az asztal adta bővítési lehetőséget – akár nyolcan is ehettünk egyszerre. De egyre ritkábban fordult elő, hogy nagy vendégsereget kellett volna leültetnünk. A barátságok az évek alatt megkoptak.

Rajta azonban az évek semmit sem fogtak. Ugyanolyan csinos volt, mint majd’ húsz évvel és két gyerekkel ezelőtt. Elidőzött rajta a szemem, de tudtam, amint megfordul, elillan ez a pillanatnyi illúzió. Már nem ugyanaz az arc néz majd rám vissza, mint régen, amikor hazaértem. Ezek a szemek már nem ragyognak, ezek az ajkak már nem mosolyognak úgy rám. A varázs rég megtört. Évekkel ezelőtt.

Ahogy elzárta a folyó vizet, és a kockás konyharuháért nyúlt, egyenesen déjà vu érzésem támadt. Mintha álltam volna már ugyanígy itt, miközben ő hallgatagon a házimunkát végzi, és éreztem volna ezt a kellemetlen bizonytalanságot a mellkasomban korábban. Nem tetszett a hallgatása. Biztos voltam benne, hogy dühös, amiért késtem. Azt is tudtam, amint közelebb lép, megérzi rajtam a cigaretta füstjét és az alkohol szagát. Próbáltam hát kellemes beszélgetést folytatni, mielőtt elérkezünk erre a pontra.

–Hol vannak a srácok? Túl nagy itt a csend – kacsintottam ügyetlenül, és próbáltam ezáltal fesztelennek és egy kicsit magabiztosabbnak tűnni. Talán túlzásba is vittem.

–Elküldtem őket – válaszolta, miközben megfordult, és röviden felém pillantott. Nem időzött rajtam sokat a tekintetével, de ezalatt mintha begyűjtött volna minden információt, amit szeretett volna. Mint valami szenzor, amely tetőtől talpig átvizsgál, és észreveszi a rendellenességeket.

–Hogy érted, hogy elküldted őket? – értetlenkedtem, és leültem az ebédlőasztalhoz. Szerettem ezt az asztalt, nem akartam lecserélni. Már egy ideje sikerült visszatartanom a leselejtezéstől. Idegesítették a karcok, a gyerekfirkák a lábakon. De én pont ezt szerettem benne. Hozzánk tartozott. Annyi emlék kötődött hozzá. Ahogy megsimogattam az egyik sarkát, eszembe villant egy kép. Ahogy Veró homlokát jegeljük, miközben nagyokat szipog. A nagy szaladgálásnak sírás lett a vége, ahogy arra korábban figyelmeztettük is. Milyen kicsi lány volt, mostanra pedig igazi dacos kamaszlány lett.

–Szerettem volna kettesben lenni. Beszélnünk kell! – szakított ki a gondolataimból a hangja. A válasz szárazon érkezett, ellentmondást nem tűrő hangján, melyet mostanában egyre gyakrabban használt. Már nemcsak a szemtelen gyerekekkel szemben, hanem velem is. Be kell, hogy valljam, rám is hatással volt. Ritkán volt szigorú, de akkor valóban beletett apait-anyait, és elérte, hogy magadba nézz, vagy legalábbis megtedd, amit meg kell, akkor is, ha semmi, de semmi kedved nem volt hozzá. Nem tudom, hogyan csinálta. Biztos vagyok benne, hogy ez egy képesség. Ami belőlem egyértelműen hiányzott. Amíg ezen gondolkoztam, ő rövid habozás után folytatta.

–Hónapok óta kerülgetjük a témát, pedig egy ideje már mindketten tudjuk, hányadán állunk. Évek teltek el változás nélkül, vagy ha mégis változott valami, csakis a rossz irányba. Ideje felnőttként viselkednünk – ismét kis szünetet tartott, majd folytatta. – A gyerekek már nem kicsik. Meg fogják érteni a döntésünket.

–A döntésünket? – Éreztem, ahogy átjár a félelem és a harag. – Mióta a mi döntésünk mindaz, ami ebben a házban történik? – fortyantam fel. Szinte érzékeltem, ahogy néhány pillanat alatt megemelkedik a vérnyomásom. Egy ideje a szervezetem már jelzett néha, tudatva velem, hogy ez a test már nem a régi. De nem voltam nyitott a jelekre.

–Ne kezdd a veszekedést! – pirított rám erősebb hangon. – Nem segít rajtunk. Mindig ugyanaz a lemez, Márk! Mindig ugyanaz. Minden, ami velünk történt kettőnk döntéseinek következménye. Ma is ittál. Ma is késtél. Ma sem lettél volna itthon ebédre, ahogy megbeszéltük – mutatott agresszívan a már száradó edényekre és a tűzhelyen várakozó ételre, ami lefedve várt a serpenyőben. Rám. – Sosem számíthatunk rád. Nem vagy része az életünknek már évek óta. Egy árnyék vagy, ami néha felbukkan, de megfoghatatlan.

–Csak megittunk egy sört munka után – szabadkoztam, de biztos voltam benne, hogy egy szavamat sem hiszi. Pontosan tudja, hogy nem állok meg egy sörnél. Nem tudok.

–Mindig csak egy sör – vágott vissza azonnal –, de ezt a mindig csak egy sört más néven alkoholizmusnak hívják – folytatta kegyetlenül. – Nézd meg, hová jutottál! Mit tett veled az alkohol, mit tett a családoddal? – szegezte nekem a kérdéseit, melyekre nem várt választ. Bántani akart, odaszúrni, ahol fáj, és sikerült is neki.

–Nem vagyok piás! – vágtam rá mégis szinte azonnal. – Nem vagyok alkoholista! – ismételgettem. – Úgy viselkedsz, mintha veszélyt jelentenék rátok…!

–Sosem mondtam ilyet – felelte lágyabban, majd szigorúan folytatta: – De komoly problémád van, és ideje segítséget kérned. Ránk talán nem jelentesz veszélyt. De ne felejtsd el, mit tettél, Márk! Már évekkel ezelőtt, akkor meg kellett volna állnod. De helyette az alkoholt választottad. Hiába tettünk érted mindent kockára, te azóta is nap mint nap veszélybe sodrod a családunkat!

Itt szünetet tartott, látszott rajta, hogy keresi a szavakat. Talán bántani akart, talán épp óvatosan próbált fogalmazni. Egy rövidke pillanattal később folytatta.

–A gyerekek is látják. Hát nem veszed észre, hogy kerülnek minket? Régen együtt néztünk tévét, beszélgettünk, manapság inkább elvonulnak. Ha tehetik, ki sem jönnek a szobájukból. Olyan, hogy családi program, már nincs. Együtt töltött minőségi idő? Ne nevettess! Már azt sem tudom, mi az …!

–Kamaszok – magyaráztam, és legyintettem a kezemmel. Nem tetszett, hogy a gyerekeket is belevonja. Az én fejemben a gyerekek nem részesei ennek a problémának. A lényeg, hogy családban nőnek fel, megvan mindenük, sosem bántottam őket. Jó apjuk vagyok – a magam módján.

–Pontosan, kamaszok, Márk Jr. maholnap felnőtt. Veró majdnem kamasz. Már nem kisgyerekek. Látják és hallják, mi zajlik köztünk. Látják, hogy sosem vagy itt, ha szükség van rád, vagy ha mégis itt vagy, látják, hogy milyen állapotban… de ennél sokkal többet érdemelnek – tért vissza az eredeti témához.

–Mit akarsz tőlem? Tűnjek el, mintha sosem léteztem volna? Az lenne a legkellemesebb neked és neki, ugye? – kérdeztem dacosan, és nem leplezett haraggal a hangomban. Ökölbe szorítottam a kezem, de nem az agresszió visszafojtása miatt, hanem így próbáltam magabiztosnak hatni és visszafogni a hangom remegését. A kezemre pillantott, de nem mutatott félelmet. Ismert engem annyira, hogy tudja, sosem okoznék neki fájdalmat. Fizikai fájdalmat.

–Tudod, hogy nem ezt kértem. Menj elvonóra, szerezz segítséget, hívd fel az orvost, akit ajánlottak. Tégy valamit!

–Nekem nincs szükségem orvosra! – kiabáltam volna legszívesebben. De nem tettem. Felálltam, és elindultam a folyosó felé. Tudtam, hogy nem számít, bármit is mondanék. Ő már eldöntötte, ők már eldöntötték.

A gyerekek szobája előtt elhaladva a hálószobába léptem, és tiszta pólót meg nadrágot kerestem elő. A hálószoba falát fakeretes családi fotók, fotómontázsok díszítették. Egy boldog családot ábrázoltak, két kisgyerekkel. A képeken mindenki mosolygott. Magamba roskadva meredtem ezekre a mára már homályba burkolózott emlékekre, majd beálltam a háló melletti kis fürdőszoba számomra túl szűk zuhanyzójába, és megnyitottam a hideg vizet. Csak folyt és folyt, élveztem a hideg érintését a bőrömön. Eltelhetett már húsz perc is, mire egyáltalán hozzákezdtem a tusoláshoz. Kedvenc tusfürdőmmel lemostam magamról a munka porát, majd az ő tusfürdőjéhez nyúltam. Beleszippantottam. Mandulaillata volt. Magamra kentem, és megmostam vele a hajam. Magammal viszem az illatot, határoztam el, és mély levegőt vettem, majd lemostam magamról a puha, illatos gélt.

A tusolóból kilépve lassan megszárítottam magam, miközben a tükörképem vizslattam. Ki vagy te? Hogy jutottál ide? Mihez fogsz kezdeni most? Néhány percig álltunk így ketten, a tükörképem és én. Majd elhatározásra jutottunk. Így nem mehet ez tovább. Nem vagyok őrült. Nem vagyok beteg. Nem vagyok alkoholista. Nem az én hibám. Elegem van.

×××

–Elegem van! – mondtam szigorúan az összehúzott szemöldökkel rám pillantó énemnek. – Elegem van! – ismételtem meg neki is, aki azóta is a konyhában várta, hogy befejezzük, amit elkezdtünk. Majd befejeztük.

Szerettem volna azt hinni, hogy mindketten a gyerekeink érdekében cselekedtünk, hogy azt tettük, amit megkövetelt a szülőség. Szerettem volna azt hinni, hogy a legjobbat akartuk egymásnak és önmagunknak, ugyanakkor a legkevesebb fájdalmat próbáltuk okozni. De tudtam, hogy míg a döntéseimet magam hozom, Vivienről ugyanez már nem mondható el. Nem egyedül és nem a mi érdekünkben döntött. Valaki közénk férkőzött… Ő tette.

Veronika
’19

–Gyorsabban! Mintha élnél, Veronika! – kiabálta dühösen az edző, és nagyot csapott a saját combjára, amitől Veronika kezén felállt a szőr is. Szeretett kézilabdázni, de félt a megaláztatástól. A lánycsapat nem volt túl sikeres a városi tornákon, és ez rendre visszatükröződött az edző magatartásában a délutáni edzések során. Türelmetlenül és olykor igazságtalanul bánt velük. Veronika legnagyobb félelme az volt, hogy vele is fülsüketítően ordibál majd, ahogy azt Beával tette a legutóbbi meccs félidejében. Mindannyian mozdulatlanul, kitágult szemekkel és remegő kezekkel ültek a vendégöltöző kopott fapadján. Visszatekintve szégyellte magát, amiért nem avatkozott közbe, nem lépett oda, és nem kérte meg az edzőt, hogy fejezze be. Azonnal. De ő maga is csak egy szenvedő alany volt, aki a saját kiútját kereste.

–Szerdán nem tudok jönni edzésre, tanár úr – mondta óvatosan edzés után a rá csak félig figyelő edzőnek. Az csak legyintett, és elfordult. Egyrészről örült, hogy nincsenek keresztkérdések, amikre esetleg nem készült fel rendesen. Habár a sztorija alaposan átgondolt és hihető volt, tartott tőle, hogy váratlan kérdések esetén nem lenne elég hiteles a rögtönzött válasza. Másrészt bántotta is az egóját, hogy részvétele valójában mindegy, és egy rövidke kérdést sem ér meg. Heti három edzés, amit régen tiszta szívből imádott. Mára azonban nyűggé váltak: idegesen indult el otthonról, és idegessége az iskolához vezető út csökkenésével fordított arányban növekedett. – Anyu, ma kihagyom az edzést – próbálkozott az elmúlt hetekben többször is.

–Szó sem lehet róla! – válaszolta ellenvetést nem tűrő hangon az anyja. Negyvenes éveinek közepén járó kétgyerekes nő volt, aki hosszú évekkel ezelőtt véget vetett zátonyra futott házasságának. A volt férj egy ideje már nem mutatott érdeklődést a gyerekei iránt. Azóta leginkább egyedül nevelte a fiát, aki már a húszas évei elején járt, és csak hétvégente volt a családi ház falai között, valamint lányát, aki még kamaszkora teljében volt, tizennyolc évesen épp az egyetemi felvételijére készült.

–De úgysem látok semmit, és megint csak le leszek üvöltve – háborgott Veronika, de az anyja ezt a megjegyzést figyelembe sem vette. Mindig fontosnak tartotta, hogy a gyerekei ne adjanak fel semmit, és mindenáron harcoljanak a céljaikért. Nem tudhatta, hogy a lánya tervei között egy ideje már nem szerepelt a kézilabda-karrier. Leginkább azért járt el edzésre, mert nem volt más választása. Hiába próbált újra és újra felhagyni a játékkal, Viviennél csak süket fülekre talált. Biztos volt benne, hogy bármely tinimagazin kérdezz-felelek rovata megerősítené az elméletét, miszerint az anyja a házassága feladása után képtelen feldolgozni, ha bármit félbe kell hagynia. Neki vagy akár a gyerekeinek. De Veronika tudta, hogy hamarosan véget ér az iskola, és végre megszabadulhat ettől a tehertől.

A szülők nem voltak jelen az edző túlkapásainál, melyeket a legtöbb gyerek meg sem említett otthon, ha valamelyikük mégis megtette, senki sem vette komolyan. Veronika szívesen kézilabdázott, de a szeme egyre romlott, és a játék szemüveg nélkül nem ment jól. Ezt pedig az edző rosszul tolerálta. Többször direkt arcra irányuló dobással illette a lányt, ha az megint elnézett egy passzt, vagy nem kapott el egy neki szánt indítást. Szemüvegben pedig nem játszhatott. A kontaktlencse sem jöhetett szóba, mert akárhányszor próbálkoztak vele, a szemei időről időre begyulladtak, emellett pedig túl sokba is került. Miután az anyja hajthatatlan volt, egyetlen megoldásként az edzés kerülését látta. Több lány is próbálkozott már hasonlóval, de csúnya veszekedés és zsarolás lett a vége, mely utóbbi során az edző a délutáni cigizések szülők előtti leleplezésével fenyegette a csapatból kiszállni akaró lányokat. Természetesen e kellemes kis délutáni időtöltés a városka egyik iskolához közeli fás-bokros utcájában a szülők beleegyezése nélkül történt. Ezáltal a zsarolás a legtöbb esetben nagyon is sikeres volt. A csapat nem fogyatkozott meg jelentősen. Senki nem akart bajt magának. Pomáz nem volt nagy város, hamar terjedtek a hírek. Elég elindítani a pletykát, és hamar a szülők fülébe ért volna. Ezt senki nem merte kockáztatni.