Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

Előszó

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Palágyi Menyhért

PETŐFI

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-537-2 EPUB
ISBN 978-963-559-538-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1909

az elektronikus változat
az első kiadás alapján készült

a borító Petőfi Sándor (1823 – 1849) portréja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Előszó

A világ egyik sarka nem eshet oly messzire a másiktól, mint amily messzire estünk mi, újabb történetünk utolsó hat évtizede folyamán, Petőfi szellemétől. Oly nagyon távol kerültünk tőle, hogy az emberi dolgok valamelyes körszerű forgásánál fogva talán megint visszatérhetünk hozzá, hogy új magasabb szempontokból gyönyörködhessünk benne. Hatvan év alatt ugyanis megmérhetetlen átalakuláson ment keresztül a művelt emberiség: egészen más lett az ember viszonya a természethez s ezzel együtt más a nemzetek életrendszere s ez életrendszeren belül más a magyar nemzet világtörténeti helyzete. Ezt a világtörténeti helyzetváltozást mindmegannyian mélyen érezzük, ha nem is vagyunk mindannyian képesek róla világosan és szigorúan számot adni. De azt a vak is látja, hogy úgyszólván tizenkettedik órája is ütött már annak, hogy egész közéletünket új alapokra helyezzük. S a megszokott politikai jelszavakkal együtt üres hüvelyekké lettek mindazok a szépirodalmi jelszavak is, melyek a kiegyezési korszak ködös világán végig kavarogtak. Aki érez és figyel, az hallhat szokatlan és új hangokat. Új vágyak serkednek, új érzés- és gondolatvilág támad, s mert eleddig ismeretlen nagy föladatok megoldása előtt állunk, valami megfrissült fogékonysággal tekintünk vissza a múltakra is, és új színben jelentkeznek előttünk a nagyok, kik lelküket adták oda a magyar nemzetnek. Valami olyas érzés fog el bennünket, mintha sokáig, nagyon sokáig köznapi hangulatok pora úgy belepte volna lelkünket, hogy már nem is voltunk képesek Petőfi szellemével közvetlen érintkezésben társalogni, és hogy még nagy megtisztulásra lesz szükségünk, míg annak minden mélyeit és magasságait újból magunkéivá tehetjük. Az ilyen hangulatban sokat meglát és megért az ember, amit azelőtt nem látott és nem értett. Szóval az idő is megérett rá, hogy visszatérjünk Petőfihez.

1.

Amióta Petőfi először tűnt föl költészetével, mind mai napig nem támadt költőnk, ki vele népszerűségben versenyezhetett volna. De noha népszerűsége még egyre növekedik, a kritika valójában mégis mindig nagyon meg volt akadva vele, s lényét nem csak életében, de halála után sem volt képes igazában fölfejteni vagy visszatükröztetni. Ismeretes, hogy az egykorú kritika, bárha kezdetben elismeréssel fogadta a föltűnő tehetséget, csakhamar mily ádáz személyeskedéssel támadt ellene, és mily fülhasogató macskazenével iparkodott ellensúlyozni a költőnek rohamosan fokozódó népszerűségét. Ha egymás mellé rakjuk azt a sok becsmérlő és gyalázó cikket, pamfletet és pasquilt, melyet 1845 és 1847 tájékán zugírók, álbarátok, poetaszterek, bérelt tollak, de nagyképű esztétikusok is zúdítanak Petőfi egyénisége és költészete ellen, akkor ez érdekes sajtótermékekből olyan a maga nemében páratlan kis irodalom alakul ki, a minővel sem azelőtt, sem azután költészetünk egyetlen nagyját sem tisztelték meg. És bámulatos, hogy ezek a legkülönbözőbb motívumokból eredő támadások vagy piszkolódások mennyire egy húron pendülnek. Közös tartalmuk, hogy Petőfitől ugyan egy némi tehetséget avagy zsenialitást megtagadni nem lehet, de ő voltaképpen csak „népköltő”, ki a „magasabb poézis”-hez nem ért, s a népiességet fölcserélve a póriassággal, durva nyerseségekbe, betyáros szitkozódásokba, sőt aljas obszcenitásokba téved stb. stb. Ő maga nem átallja verseiben adósságaival, korhelységével, dorbézolásaival dicsekedni, s amellett hallatlanul arrogáns, pöffeszkedő, önbálványozó szájhős stb. stb. A vastagabb jelzőkből nem idézek. Mulatságos, hogy a Honderű miként emeli Hiadort Petőfi fölé: „Hiador munkái a divatos Petőfiéi felett - csekély véleményünk szerint - annyira fönnebb állnak, mennyivel egy európai műveltségű költőé fönnebb áll oly költőnél, ki saját hona keskeny szellemkörén túl mit sem ismer.”

Kívánatos volna, hogy a Petőfi-ellenes irodalom összegyűjtve mindenki számára könnyen hozzáférhetővé tétessék, aki költészetünk iránt mélyebben érdeklődik. Főleg a fiatalság gondolkozó része mennyi tanulságot meríthetne ebből a különös olvasmányból. Látná, hogy mily drága áron szerezte Petőfi a babért, mely homlokát övezi, és hogy tulajdonképpen ez a babér okozta a költő korai halálát. Föltárulna előtte, hogy egy-egy kiadói irodalmi üzér hogyan aknázza ki anyagilag a költői tehetséget, és hogy lapoknak üzleti versenye s egymás ellen való rút agyarkodása hogyan válik egyszerre csak személyeskedő hajszává - a költő ellen, aki az egyik lapnak segédszerkesztője. Hogyan törnek elő az irodalomnak leghétköznapibb, vásári alakjai, hogy kritika címén lesajnálják, nagyképűen kioktassák, avagy megrágalmazzák az egyre fényesebben bontakozó lángelmét. A háttérben pedig mily sanda szemmel nézi a hivatalos irodalom, hogy íme egy ismeretlen vándorszínész jövevény hogyan ostromolja meg tisztán a maga erejéből a Parnasszust, hogyan merészkedik a klikk segítsége és beleegyezése nélkül, tisztán hivatottságánál fogva a halhatatlanok közé emelkedni. Hát lehet ezt valaha megbocsájtani? Én azt hiszem, hogy soha.

Az a kő- és sárhalmaz, mellyel az egykorú kritika Petőfit megdobálta, az idők folyamán az ő dicsőségének legszebb emlékoszlopává lett. Mert aki az értelmetlenségnek és rosszhiszeműségnek ezt az irodalomtörténeti obeliszkjét szemléli, egyszerre megérti, - jobban, mint száz fényesen megirt esztétikai értekezésből, - hogy tüneményes léleknek, kivételesen nagy újító szellemnek kellett annak lennie, akin a korlátoltság s az irigy féltékenység így meg tud botránkozni. És ki tudja, nem tornyosult volna-e még magasabbra ama kő- és sárhalmaz, ha az irodalomi csatazajt el nem nyeli egy komolyabb háború förgetege, s a kritikai hangzavar belé nem enyészik puskák ropogásába és ágyúk bömbölésébe. Ki tudja, hogy ha a költő túléli szabadságharcunk bukását, nem újult volna-e ki ellene fokozódó dühhel a régi irodalmi gyűlölködés? Hogy ez nem hiú kérdés, azt mindenki érzi, aki Petőfi egyéniségét ismeri, és tudja, hogy ő utóbb mennyire elszakadt már barátaitól, s mily rettentő meghasonlás küszöbén állt saját nemzetével szemben. A költő, aki határt nem ismert elvi hajthatatlanságában, képes lett volna - jobban, mint Byron - hazáját maga ellen lázitani! De a Gondviselés nem engedte meg, hogy az a tragikum, mely Petőfi lényében lappangott, teljesen kifejlődhessék. Paradoxonnak látszik, pedig valóság, hogy a korai halál óvta meg Petőfit tragikai végzetének beteljesedésétől. A halál szabadította ki egy mindeneknél súlyosabb lelki válságból... S mire a forradalmi vérzivatar elvonult, ő már a csillagokból vigasztalóan tekinthetett alá balsorsú nemzetére.

A megdicsőülttel szemben természetesen végképp el kellett némulnia minden becsmérlő kritikának és elkövetkezhetett az istenítés, majd meg a komolyabb esztétikai méltatás korszaka. Ámde nagyon tévedne, aki azt hinné, hogy most már megszűnt az a kancsal féltékenység, mellyel az egykorú kritika mérlegelte volt a tüneményes jövevényt. Ez a féltékenység csak mélyebbre húzódott, hogy a tökéletes tudományos tárgyiasság talárjába burkolódzva annál hathatósabban homályosítsa el azt, ami Petőfi valódi nagyságát alkotja. Csak a hivatalos kritikáról szólok itten s távol állok attól, hogy az elfogulatlan Petőfi-búvárok és kritikusok lelkes rajának érdemeire árnyékot borítani akarnék; ámde mi tűrés-tagadás: az újabb kritika is csak azon a nyomon indult tovább minden elismerésével és dicsőítésével, amelyre őt az egykorú Petőfi-kritika ócsárlásai terelték. Mert mi ellen támadt az egykorú kritika Petőfi költészetében? Nemde „népiessége” ellen. És az újabb kritika mit magasztalt benne? Megint népiességét. Kétségtelenül örvendetes haladás rejlett abban, hogy az újabb kritika lelkesedni kezdett azért a népiességért, mely ellen régebbi kontár és émelygős lantpengetők vagy zugírók föllázadtak volt: ámde nagy kérdés, hogy kik homályosították el jobban a rendkívüli újítást, mely Petőfi költészetének igazi dicsősége: azok-e, akik népiességét szidalmazták, vagy azok-e, akik népiességét magasztalták? Én azt hiszem, hogy az utóbbiak. Mert amíg ízetlen irodalmi illem- s táncmesterek (mint pl. Császár Ferenc) megfeledkezve az illem- s tánctan minden szabályairól, vak dühhel támadtak neki a Petőfi népiességének, addig mindenki érezhette, hogy csodálatos új ember jelentkezett irodalmunkban, aki maga ellen lázít minden vizenyős, konvencionális divatbábot. De mikor a hivatalos kritika tudálékosan elismerte Petőfi költészetének népies elemeit s egyre terjengősebben fejtegette, hogy régibb költők, valamint a népköltészet tudós ismerői és gyűjtői, továbbá a korszellemnek demokrata irányban való átalakulása miként készítették elő a népies elem diadalát költészetünkben: egyre kétesebbé vált, hogy voltaképpen újító volt-e Petőfi és hogy miben rejlett az ő tisztán egyéni szellemének varázsa, mellyel nemcsak a magyarságot, de a műveit Európát is megigézte. Szabaduljunk tehát végre amaz egyoldalú, félszeg irodalmi jelszavak hatása alól, melyekkel Petőfi ellenfelei és álbarátai egyéniségét elhomályosítani iparkodtak. A kérdés az, hogy mi teszi Petőfit nemcsak a magyar, de a világirodalomban is egyetlen jelenséggé, vagyis, hogy mi az ő páratlan eredetiségének titka? Ez az a kérdés, melyre felelnünk kell, ha Petőfi művészetét jellemezni akarjuk; mert nyilvánvaló, hogy a „népies” és a („volkstümlich-national” mintájára gyúrt) „nép-nemzeti” általános szólamokkal Petőfi eredetiségét valósággal megvilágítani nem lehet.

2.

Petőfi művészlelkét vizsgálva, az ember mindenekelőtt azon akad fönn, hogy a lírai múzsának különös kegyeltje fejlődésének első szakában semmiért a világon sem lángol oly hevesen, mint a színészetért. Azt vallja, hogy ugyan „a művészetek egyike sem követelhet magának elsőbbséget a másik fölött, de a színészet kivételt szenved, mert ez a művészetek összege s mint ilyen a többiek fölött áll”. Sőt „Színészdal”-ában (1844) egyenesen így aposztrofálja a színművészetet: „Minden művészetek fején a korona”. És tudjuk, nagyon is tudjuk, hogy ez a hit szíve mélyéből forrott, hiszen úgy megszenvedett érette, hogy majdnem belepusztult. Semmi kétség, hogy határtalanul dicsőségszomjas lelkének első álma a dicsőségről - színészálom volt. Már tizenegy éves korában el kellett venni Pestről a gyereket, mert a színházak körül ólálkodott. Az aszódi gimnáziumból is, - pedig kitűnő tanuló volt, - bizton a színészek után szökik, ha derék, szigorú tanára, Koren István a színésztársulat távozása napján csukva nem tartja. Ismeretes, hogy a színészszenvedély téríti le-le diákpályájáról és hihetetlen nélkülözések s a legsúlyosabb benső vívódások közt hánykolódva háromszor is elcsábítja a színpadért rajongó ifjúi szerelme. Hívja a költészet, óvja az anyai esdeklés, gyötri a lelkifurdalás, fenyegeti nyomor, betegség és a végső tönk: de ha a magasabb hivatás szózatja föltárnád lelkében, akkor ellenállhatatlan vágyódás vissza-visszasodorja a - színészi pályára.

„Hat esztendeig voltam, - így írja ő maga az „Úti levelek”-ben, - istentül, embertül elhagyott földönfutó; hat esztendeig volt két sötét árnyékom: a nyomor és a lelki fájdalom... és mikor? ifjúságom kezdetében, az élet legszebb szakában, mely csupán az örömöknek van teremtve, tizenhatodik esztendőmtől a huszonkettedikig”.

(XI. levél 1847)

De mi okozta sorsának ezt a kegyetlen mostohaságát? Bizony nagy szerencsétlenség volt, hogy szüleinek szerény vagyoni helyzete éppen akkor jut válságba, mikor a serdülő ifjú legjobban rászorult volna tanulmányainak támogatására: de azért az igazi veszedelmet nem az anyagi baj, hanem a furcsa színész ábránd zúdította a költő-ifjúra. És mily nehezen tudott megválni ettől az ábrándtól, mily meghatóan panaszolja még 1844-ben is:

Apám kibékült; volt is rája ok:
Hiszen színész már többé nem vagyok.
Örül ő - de olyasmit érzek én,
Mit a paradicsomnak küszöbén
Almátevett ősünk érezhetett,
Midőn belőle kikergettetett.
Ott éltem volna én a színpadon,
Kín és gyönyör közt... hírben... szabadon…
Dicső álom volt. Volt! Már elmula.
Boruljon rá felejtés fátyola...

(Kerényi Frigyeshez)

Azt mindenki érti, hogy olyan drámaíró, mint Shakespeare, Hamletjében a művészetről való általános elmélkedését a színészethez köti, de hogy akit az istenek is lantos költőnek szemeltek ki, a színészetben lássa a művészetek művészetét s hat esztendőn keresztül, vagyis pályafutásának egész első felében élethivatásának nagy dilemmáját a „színésznek lenni vagy nem lenni” kérdésében élezze ki, arra ugyancsak nem mutat példát a történelem. Megvallom, hogy e furcsaságon sokat töprengtem és hogy már évek hosszú sora előtt, valahányszor Petőfivel foglalkoztam, mindannyiszor az a kérdés vetődött föl bennem: vajon miféle kapcsolat állhat elé a lírai és a színészi ihlet között, miképpen olvadhat át a színész láza a dalnokéba? És e kérdés annál inkább izgatott, mert Petőfi költészetének nagyszerű lírai hullámverésén keresztül akárhányszor érezni véltem az alakító színészi ihlet párhuzamos munkálódását is.

Régi meggyőződésem, hogy az esztétikát csak úgy helyezhetjük szigorúan tudományos alapra, ha szoros vizsgálatnak vetjük alá azokat a csodálatos állapotokat, melyekből a műalkotás megszülemlik, s melyeket az ihlet lázának szoktunk nevezni. Magától értetődik, hogy a művészi ihletnek emez állapotait mindenekelőtt lélektanilag kell elemezni, de mert a szellemi élet érthetetlen marad, ha legszorosabb kapcsolatba nem hozzuk a fizikai élettel, hát az ihlet állapotainak titkát fiziológiai úton is meg kell világitani. Hiszem is, hogy az élettudománynak (biológia) az idők folyamán sikerülni fog új fényt deríteni ama nagy titokra, hogy a művész-ihlet hogyan gyökeredzik a művészember idegrendszerében s egyáltalán egész szervezetében. Továbbá, hogy a különböző művészeteknek minő más és más jellegű ihlet felel meg s főképpen, hogy az, amit művészi egyéniségnek mondunk, hogyan van megalapozva az ihletett állapotnak egyéni jellegében. Midőn ezekkel a bölcsészeti kérdésekkel foglalkoztam, gyakran gondoltam arra, hogy milyen érdekes lett volna Petőfit alkotás közben megfigyelni. Az a nézetem támadt ugyanis, hogy Petőfi írás közben a maga verseit bensőleg nemcsak skandálta, hanem bizonyos mértékben bensőleg el is játszotta. Vagyis, hogy a lírai alkotás láza nála átterjedt azokra az idegpályákra is, melyek a mímelő izmok rendszerét szolgálják. Olyan benső mímeléssel kísérte versalkotó ihletét, amilyen a színész emberben támad, ha valamely neki nagyon megfelelő szerepet olvas és azt képzeletben mindjárt eljátssza. Ha ez a föltevésem helyes, akkor Petőfi jobban átadta egész testét az alkotás lázának, mint a világ bármely más lírai költője. Ez a sejtelem fog el engem néha, Petőfi költeményeit olvasva.

Ezért nagyon megörültem Jókai egy megjegyzésének, mely bepillantást enged Petőfi alkotási hevületébe. Azt írja Jókai:

„De magyarul szavalni, helyesen, érzéssel, változatos, jellemző hanghordozással szavalni még a leghíresebb magyar színművészek között is csak kettőt ismertem, aki ehhez jobban értett Petőfinél. A legtöbb költő nem tudja felolvasni a saját költeményeit. Petőfi felolvasása elragadó volt; kivált, ha női társaság előtt szavalt. S ez a szavalási tehetség mozdítja elő a költőnél a ritmusérzéket, ez találtatja meg vele a helyes „numerus”-t - a költői formát. Petőfi költeményein megérzik, hogy szavalta is azokat, amíg írta... Amellett alakitó tehetséggel is bírt, kitűnően tudott paródiázni. Ha most támadna hasonló: kitűnő színész lenne belőle; de az ő korszakában maga a (megfelelő) irodalmi válfaj is hiányzott... Amit akkor a színésztől követeltek: hatalmas pátosz, dörgő hang, vagy olvadozó szerelmes orgánum, az mind hiányzott Petőfinél”.

(Petőfi összes költeményeihez írt Előszóból)

Látni tehát, hogy Jókai nem tagad meg Petőfitől minden színészi képességet, sőt határozottan bizonyos alakító és paródiázó tehetséget tulajdonít neki, ami szavalatának elragadó erőt kölcsönzött. Mások is följegyzik róla, hogy szavaló előadása határozottan színészies jellegű volt és hogy egy ízben a pápai képzőtársaságban paródiázó előadásával pompás kacagtató hatást ért el. De amire a fő súlyt kell vetnünk az, hogy Jókai megerősíti azt a föltevésünket, hogy Petőfi írás közben bensőleg szavalta, bensőleg színésziesen alakította verseit. Szokássá lett nálunk adomázva élcelődni Petőfi színészi balsikerei fölött. Jókai gyöngéd lelkét szemmel láthatóan bántja ez a durva adomázgatás, és szavaiból kitűnik, hogy ő Petőfi színész hajlamát valahogy költői lényéhez hozzátartozónak akarja föltüntetni. Valóban Petőfi lírai költészetének rendkívül jellemző és minden más lírikusétól föltűnően megkülönböztető vonása, hogy a színészi ihlet titokzatosan belejátszik, beleolvad lírai alkotó hevületébe. Csakis így válik érthetővé, hogy Petőfi mindaddig, míg a lírai költő kellően meg nem erősödött és föltétlenül túlsúlyra nem jutott benne, mindig színész hivatást vélt magában fölfedezhetni.

Ha pl. azt a kedves költeményét olvassuk, melyben a színészettől búcsúzik, s mely ezzel a szakkal kezdődik:

Adom tudtára mindazoknak,
Kiket tán sorsom érdekel,
Hogy tiszta látkörét jövőmnek
Sötét, nehéz köd lepte el.
Eddig Thalia papja voltam,
Most szerkesztősegéd leszek.
Isten veled, regényes élet!
Kalandok, isten veletek!

(Bucsú a színészettől)

Akkor olyan érzés vesz rajtunk erőt, mintha e sorokat valóban színésztől szavalni hallanók. Egyáltalán lírai hangjában van valami elragadó fesztelenség, mely kétségtelenül színész temperamentumával áll szoros kapcsolatban. Minden művészek között ugyanis a színész az, kinek legkevésbé szabad prűdnek, szégyenlősnek lennie, mert a közönség színe előtt egész testét hangszerévé teszi a szép vagy rút, aljas vagy fönséges indulatoknak. Petőfit nem kis mértékben színészhajlama vitte rá arra a szinte határtalan nyíltságra, őszinteségre, mellyel egyéni élményeit a meglepett kortársak előtt föltárta. Költeményeiben nem csak dalolja élményeit, hanem azokat úgy szólva el is játssza, vagyis dalközben színészileg is alakítja egyéniségét. Röviden mondva: költészetében ő önmagának jellemszínésze; s ez olyan ismertető jegy, mely csakis reá illik, senki másra.

Önismeretének ugyan meghibbanására vall az, hogy éveken át oly lelkendezve fut Thespis szekere után, de viszont nem tagadható, hogy kóborszínész éveinek termékenyítő hatása volt költészetére, nem csak azért, mert új benyomások után égőn sóvárgó lelke így elégülhetett ki legkönnyebben, hanem mert megtanulta, vakmerő szabadsággal belemarkolni saját élményeibe s onnan éppen a személyére legjellemzőbbet olyan bűvészi könnyedséggel kiragadni, mintha nem is a maga, hanem más valakinek lényét akarná lírai költeményeiben kialakítani. Bizonyára vándorszínész élmények nélkül is remekelt volna ő a lírai önjellemzésben: mégis buzgó színész próbálkozásai nélkül valami hathatós egyénitő fűszer, mely nagyon hozzátartozott lényéhez, hiányzott volna költészetéből.

Vajmi könnyen érthető tehát, hogy az olyan kóborszínész jövevény, akinek hitvallása volt az önegyénítés, nem csekély riadalmat keltett korának bájkorányos és szű-érzeményes költérjei valamint nagyképű kritikusai között. Nagyon egyénit! nem tudja érzéseit általánosítani! mindent elmond magáról! lealjasítja a poesist! stb. stb. fölkiáltások egészen világosan tárják föl, hogy miféle forradalom az, melyet Petőfi megjelenése költészetünkben okozott. Ő küzdi ki a művészi individualizmus sarkalatos újkori (modern) elvének uralmát irodalmunkban. Ez az elv szigorú bölcsészeti megfogalmazásban így hangzik: