Szilasi László

Tavaszi hadjárat

Szerelmes magyarok a XIX. századból

részlet

© Szilasi László, 2021

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Losoncz-Kelemen Emese
Korrektor Schmal Alexandra
A borítót Pintér József tervezte
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 4150 5

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus
2021

Ostorod

„Vagyok, aki voltam, leszek, aki vagyok.”

(Mikes Kelemen: Törökországi levelek)

I. rész

I. 1.

Olvasni és írni

tanultak. A fiú tízéves lehetett, a férfi száz fölött járt. Az öregember már egyáltalán nem látott. Válogatott a levelek között, kézzel tapogatta őket, mintha az ujja végén lenne a látó szeme, aztán az egyiket, a legszebbet, odaadta a gyereknek. Azt kellett betűről betűre lemásolnia. Az otthoni másolás után megtanulta az egész szöveget. Hozta vissza az írást, hozta a megtanultakat. Aztán a kimondott és a leírt szavak és mondatok lassan egymásra találtak. És mihent ide érkezett Bercsényi úr, mindjárt anagrammát csinált a város nevéből, és ez jött ki belőle: Ostorod. Ők ketten így tanultak.

A lemenő nap a mennyezetre dobta a Márvány-tenger hullámzó fényeit. A gyereket úgy hívták, hogy Szakmári Ádám. Ő volt az utolsó magyar básbug fia Rodostóban. Horváth István pedig egy magas rangú, de levitézlett katona, hajdani francia huszár volt, akit 1759-ben Bercsényi gróf, a tiszt iszákossága miatt, nyugállományba küldött. A leveleket zágoni Mikes Kelemen írta, jó harminc évvel korábban, a halála előtt, 1761-ben bízta rá a kéziratot. István elolvasta, megtanulta, felmondta a legszebb mondatokat: ő ebből a műből tanulta ki, mi történt az otthonában akkor, amikor ő Európában harcolt. Itta a hajókon hozatott, rissz-rossz bolgár vörösborokat, közben okult.

Szakmári Ádám nagyon szerette Mikes leveleit. Tudta, hogy csak kitalálta az egészet, nem volt neki a konstantinápolyi keresztény negyedben semmiféle nénje, de a levélíró megteremtette magának. Addig beszélt hozzá, amíg élővé nem vált, vissza nem válaszolt. Édes néném. Ádámot nagyon meghatotta ez az igyekezet. 1717-től 1758-ig. Negyvenévnyi papírra írott szeretet.

Ádám egyedül azt hiányolta a levelezésből, hogy Kelemen mindeközben senkibe sem lett szerelmes. Apjától tudta, hogy soha nem volt közöttük sok az eladó lány, de a semminél valamennyivel mégiscsak több lehetett. Választhatott volna magának egyet. A kisfiú el tudta képzelni magának azt a szép fiatal párt. Lennének mára unokáik. Játszhatnának ővele. A levelezésben azonban nem volt semmiféle szerelem.

Ez a tény annyira megharagította Ádámot, hogy elkezdte törni a fejét a megoldáson. A bujdosók közössége akkor már annyira kicsike volt, hogy valamennyien elfértek volna egy fiatal szilvafa alatt. Ádám anyja görög volt. Az előző évben a nagybátyját, Szakmári Andrást is elveszítette. A férfi után maradt kislányt egy magyar mostoha nevelte, jószívű mostoha volt, de mégis mostoha. Ádám mindkettejükbe szerelmes volt. Az unokatestvérébe, Szakmári Ágotába talán jobban. Úgy gondolta, nagy titokban bele fogja írni a lányt Mikes levelezésébe. Belehamisítja, aztán neki adja.

Amikor egy hét múlva visszavitte a másolatot Horváth Istvánnak, rábeszélte az öregembert, hogy ne csak a szép leveleket adja oda neki. Ő mindent tudni akar. Nemcsak a szép, de a rút vagy semleges dolgokat is. Mindet lemásolja, mindet megtanulja. Két teljes példány lesz a kéziratos levelekből, egy az eredeti, egy a másolat (ezt lehet, hogy megtartja magának) –, valamint egy harmadik, a fejében. Ennyi már elég lesz.

Horváth István matuzsálemi korának elsősorban az volt az oka, hogy egész nap ivott, és sohasem mozgott. Étkezések, ürítések, alvás. Egyébként ült a hátasszékében, és folyamatosan ivott. Közben gondolkodott. Tetszett neki Ádám ötlete. Nem sokáig ismerte Mikest, de nagyon megszerették egymást. István mindent meg akart tenni érte és a műveiért. Tudta, mert írt neki az a távoli ember, hogy nemsokára érkezik hozzá Kassáról egy magyar orvos-doktor, és elkezdi összegyűjteni az emlékeket. Jobb lesz, ha több példány is van Kelemen barátja leveleiből. Nagyot kortyolt a borából. Aztán igent mondott.

Ádám egyenként kapta meg Mikes leveleit. Lemásolta, megtanulta, visszavitte, hozta haza az újat. A huszonnegyedik levélbe tudott először beleírni. Nem kívánt feltűnő lenni, átnevezte és elrútította a nőt. A kis Zsuzsinak igen fösvényen osztogatták a szépséget, de rendes, tisztességes személy, és tiszta jóság. De aztán lassan megszépült és megvidámodott a nő. Mások udvarában mégis nevetünk a kis Zsuzsival. Aztán pedig beidézte a maga közelségébe a kis Zsuzsit. Bercsényi maga is az asszonnyal hozzánk jönnek lakni, mint ha már közöttünk bátorságosabb volna, de én nem bánom, mert a kis Zsuzsi közelebb lesz. És aztán a féltékenység. Az átkozódás. A harag. A házasság, a megözvegyülés, a szomorúság. Újabb udvarlás, hiába, hiába. És aztán Lengyelország. Menekülés Kajdácsinéval. Kőszeghy Zsuzsi, a kurucok asszonya, soha többé nem házasodott meg. Három vagy négy nap után Zsuzsi Lengyelország felé indul. Meg látom-é valaha vagy sem, Isten tudja. Ugyan szép állapot, mikor az ember bújában meg nem hal, mert másként négy nap múlva el kellene engemet temetni, azt Zsuzsi sem akarná. Hát osztán ki írna neki? Hát ő kinek ír azután? Szívesen bánom tőle való megválásomot. Ha akarná, itt maradhatna. Vagy is inkább az Isten nem akarja, hogy ő akarja. Mindennek a rendelés szerént kell végben menni, és ahhoz kell magunkot alkalmaztatni.

Felkészülés. Bukás. Az anyagiak miatt. Újabb felkészülés, újabb bukás. A ranghiány miatt. És aztán a nő az elérhetetlen Lengyelországba távozik. Ádám büszke volt a munkájára, tetszett neki ez a történet, még ha a záró rész keresztény sztoicizmusát az apjától, az apja könyveiből, végeredményben tehát a Fejedelem bibliotékájából lopta is. Horváth István emlékeiben ugyan nem szerepelt eddig semmiféle Zsuzsi, de örömmel fogadta el, hogy talán mégis létezik. Majd egyszer utána fog menni a lengyelországi Jaroszlávba, erre jutott. Meghallgatta a hetvenhatodik levél végét. Aztán a memoritert is. Rendben van, másolhatsz tovább, mondta Ádámnak. Tudta, hogy összesen kétszázhét levél van. Hátravan még százharmincegy. Az lesz a büntetés. Mire a végükre ér, megtanul írni, megtanul olvasni. És közben lassan felnő. Kortyolt egy közepeset. Mehetsz, édes fiam.

Nyár volt, különös, ázsiai nyár – a tenger európai partrészén. Délen a Boszporusz és a Földközi-tenger, északon a Dardanellák és az Égei-tenger. Különös szelek fújtak, szavuk se volt rá, a magyarok sohasem tudták megszokni. Némelyik levél két-három hétig készült, Ádám a következő karácsonyra végzett a másolással. Minden kihalófélben volt, de a sátoros ünnepekre mindig nagyon ügyeltek. A bujdosókat immár a Szakmáriék képviselték: Ádámék kicsiny családja (a fiú egyedüli gyerek volt), Ágota és magyar mostohája, és ha nagyon jó volt a kedv, áthívták Horváth István uramat is. Mazsolás töltött káposzta volt a menü, fehér kenyérrel, tejföllel, vörösborral, utána pedig túrós rétes, némi datolyával. És aztán lassan, nagyon lassan, tizenkét havonta mozdultak csak egyet, átléptek az új évbe, évszázadba.

Ádám életének alighanem a következő évtized lehetett a legboldogabb korszaka. Mindig is együtt nevelték őket, Ádám görög anyja és Ágota magyar mostohája kitűnően megértették egymást. És ez az együttnevelődés Ágota és Ádám számára átfordult a szerelembe, átfordult, nem tehetett mást. Amikor a kassai orvos-doktor visszahozta a kiadás helyéről, Szombathelyről Mikes Kelemen kinyomtatott Törökországi leveleit, kiderült, hogy a fiú jobban helyeselte volna, ha a kiadás átcsúszott volna a XIX. századba: oda jobban illett volna. Ádám megnézte, benne vannak-e a szövegekben az ő betoldásai. Bennük voltak.

Letette maga elé a kiadványcsomagot. Felmondta Ágotának egy hét alatt az egészet. „Kérjük az üdvösséges életet, a jó halált, és az üdvözülést, és azután meg szűnünk a kéréstől, mind a bűntől, mind a bujdosástól, mind a telhetetlen kívánságtól. Ámen.” Ez lett a vége. Ágota egész héten sokat nevetett. De most sírt, és csak annyit kérdezett Ádámtól, hogy ki volt az a Zsuzsi. Te voltál, drágám, mindig te voltál, csak te lehettél az. Szerelmi vallomás lett az ő régi betoldásaiból. Ekkor már Ádám is sírt, és megáldotta magában István uramat azért, hogy szántszándékkal nem vette észre az ő nagyon-nagyon titkos interpolációit.

Kimentek Ágotával a búzamezőre, őrjöngő napsütésben szeretkeztek. A húszas éveik elején és végén jártak. Csak azért nem házasodtak össze, mert már nem volt körülöttük keresztény pap. És ha lett volna is, tanúkat akkor sem találtak volna. Ádám nézte a lányokat, asszonyokat, özvegyeket. Tudta, hogy a szüleik magyarok voltak. De ők már nem beszéltek, csak törökül. Végére értek magyar történetüknek. Elsüllyedtek a Márvány-tengerben. És aztán a következő esztendőben, mostohájának állítólagos halála után, 1810 végén ismeretlen helyre távozott Szakmári Ágota is.

Ádám apja, az utolsó magyar básbug, Szakmári János ekkor még élt. Az utolsó kifizetés a halála után, 1811 legelején érkezett: napi 30 ákcse 181 napra, egyenlő 5430 ákcse, azaz 45 gurus. A fiú görög anyja úgy eltűnt, mintha sose lett volna. Horváth Istvánt elvitte egy könnyű megfázás. Üresen álltak a régi házak. Ádám úgy bolyongott bennük, mintha nem lenne épeszű. Fából voltak az épületek, és néhány hónap alatt annyira leromlottak, annyit verte őket az eső meg a szél és a napsütés, hogy a fiú biztos lehetett benne, nyomuk sem marad. Esetleg néhány kő a helyi görög templomban, Bercsényi, Esterházy és Sibrik Miklós udvarmester emlékei, Konstantinápolyban pedig a Fejedelem hamvai. Törökök, görögök, örmények, zsidók költöznek az elhagyott házakba. Szakmári Ádám sem érezte már magát magyarnak. Alig-alig volt már az. A görög, a török inkább a szájára jött. El fog múlni. Nem félt ettől, hiszen ettől még életben marad, mégsem akarta megvárni a folyamat végét. El kellett indulnia Ágota után. A nő után ment. De talán csak magamagát akarta megmenteni.

Elhajózott Konstantinápolyba, onnan indult visszafelé azon az úton, amelyen meghamisított mestere, Mikes Kelemen ideérkezett. Oszmán Birodalom. Franciaország. Lengyelország. Erdély. Magyarország. Vas megyébe igyekezett. Pest-Buda, Székesfehérvár, Veszprém, Somló, Alsóújlak, Vasvár, Győrvár. Nagyjából ez volt az útiterve. Majdnem mindegy volt neki, hogy merre megy. Fogalma sem volt, hogy hol lehet a szerelme. Abban azonban biztos volt, hogy alighanem a nő is a fogyatkozó magyar mivolta után rohan, azt akarja valahogyan visszatanulni. Talán letelepedett, talán megházasodott, talán egy kis kastélyban él. De az is lehet, hogy ő is egyfolytában mozog. Meg fogja találni. Ádám harmincéves sem volt még ekkor. Nem gondolhatott mást.

Tartalom

Ostorod

I. rész

II. rész

III. rész

IV. rész

V. rész

VI. rész

A Koppantyú lovagjai

Lassan, de végérvényesen (Bányai-Lebstück Mária)

Sértetlenül és fiatalon (Uzémer Márton)

A Fecskehasúak Birodalma (Tarpai Ábel)

Az árvíztűrő tükörfúrógép (Teasdale Márta)

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu

Forgalmazza

Felhasznált betűtípusok:
Lora – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License v2.0