Fordította:

MATOLCSY KÁLMÁN

MICHAEL J. SULLIVAN KÖNYVEI

RIYRIA – A KEZDETEK

A Koronatorony

A Rózsa és Tövise

Dulgath halála

Winter elveszett lánya

RIYRIA-KRÓNIKÁK GYŰJTEMÉNY

Kardtolvajok
(Trónbitorlók és Avempartha – Az elfek tornya)

A Birodalom felemelkedése
(Birodalom születik, A Smaragdvihar)

Novron örököse
(Télvíz idején, Percepliquis – Az elveszett város)

AZ ELSŐ BIRODALOM LEGENDÁI

Mítoszok kora

Kardok kora

Előkészületben a sorozat harmadik kötete

The Disappearance of Winter’s Daughter

Volume Four of the Riyria Chronicles

Copyright © 2017 by Michael J. Sullivan

All rights reserved

Borítóillusztráció: © Marc Simonetti

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2022

Hungarian translation © Fumax Kft., 2022

Szerkesztő: Horváth Vivien

Korrektor: Friedrich Zoltán

Ebook: Hársfai László

Felelős kiadó: Németh Vladimir

További információ kiadványainkról

és kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978 963 470 245 0

Royce-nak és Hadriannek.

Két tolvajnak, akik szíveket raboltak el,

és álmokat váltottak valóra.

1. FEJEZET
NAGY MELLÉNNYEL

Devon De Luda fejében nem először fordult meg, hogy Genevieve Hargrave, Rochelle hercegnéje egy megveszekedett őrült.

– Állj! Állj! – kiáltozta a nő, miközben öklével a hintó mennyezetét püfölte.

Éles pillantást vetett a férfi felé, és ráparancsolt:

– Állítsd meg! – A fejét az ablakon kidugva felrikkantott a kocsisnak: – Állítsd meg azokat a bestiákat, Maribor szerelmére, de most azonnal!

A fogathajtó azt hihette, vészhelyzet állt elő, mert olyan hirtelen fékezte le a hintót, hogy Devon nekirepült a szemközti padnak. Abban a pillanatban, hogy a kerekek lefékeztek, sőt még azelőtt, a hercegné kivetődött az ajtón, és felhúzott szoknyával, kopogó cipősarokkal elsietett.

A faképnél hagyott, döbbent Devon a beütött térdét dédelgette. Rochelle hercegi kincstárnokaként általában érmékkel és bankókkal kapcsolatos feladatokat látott el. Nem örült újdonsült megbízásának, miszerint a lobbanékony forgószél asszonyság után loholjon: jobb szerette az élet rendezett, kiszámítható oldalát. Persze az új hercegné érkezése óta semmi sem haladt a megszokott kerékvágásban.

Talán valóban hibbant egy kicsinykét a némber. Az sok mindent megmagyarázna.

Devon azt fontolgatta, hogy egyszerűen megvárja a kocsiban, csakhogy ha bármi történne a nővel, őt vennék érte elő. Lemondó sóhajjal kimászott a fogatból, és a hercegné után indult.

Korán leszállt a sötétség, a kora tavaszi napok még nem nyúltak hosszúra. Úgy tűnt, az újjászületés évszaka nagyon lassan érkezik meg Alburnbe. Az eső már elállt, de a tenger felől alkonyati pára érkezett, ami mindent nyirkossá tett. A kockakövek csillogtak az utcalámpák fényében, a fogaton kívüli világ fától, füsttől és haltól szaglott. Pocsolyák állítottak akadálypályát Devon új lábbelije elé; ahogy óvatosan tipegett közöttük, a kabátja gallérját szorosabbra húzta a nyakán.

A kocsiban sem volt éppen meleg, de az esti levegő metsző hideggel támadott. A Szüreti sétányon jártak, amelynek mindkét oldalán tekintélyes háromemeletes üzletek magasodtak. A járdaszegélyen többtucatnyi kordé sorakozott, amelyekből vándorkereskedők árulták különféle portékáikat. Jól megfértek egymás mellett a színes sálak, a hímzett nyergek és az egész, nyárson forgatott sült malac. Ahogyan az már lenni szokott, kétes csőcselék keveredett a zűrzavaros piaci forgatagba, noha a legtöbbjétől csak annyira futotta, hogy bámészkodjon, és a sült malac illatát élvezze.

A hercegné végigügetett a kereskedők során. Átnyomakodott a tömegen, miközben az emberek hátrahőkölve, csodálkozva bámulták a jól megtermett asszonyt, aki szaténban, gyöngysorral a nyakában robogott végig a széles sétányon, miközben magas sarkú cipője olyan hangosan kopogott, mint a lópatkó.

– Úrnőm! – hajszolta De Luda. – Hová megy?

A hercegné nem állt meg, és nem is lassított addig, amíg el nem ért egy ruhaállvánnyal felszerelt, rozoga kordéig. Ott megtorpant, és lihegve bámulta a kínálatot.

– Tökéletes! – csapta össze a tenyerét. – Az a mellény a szaténtoldással, virágos mintával! Látod? Na nem mintha az én ízlésem szerint való volna, de Leo imádni fogja. Milyen merész és rikító a minta! Ráadásul kék! Pontosan ilyesmire van szüksége a Tavaszünnepre. Ebben kétségkívül feltűnő jelenség lesz. Aki felveszi ezt a mellényt, az kirí a tömegből.

Devon el sem tudta képzelni, kihez beszél a nő, talán a hercegné maga sem tudta. Az ő esetében szinte mindegy volt. Bár Devon több időt töltött a társaságában, mint bárki más, nem látta gyakran, a nő ugyanis csak olyankor kereste fel, amikor a hercegi gazdálkodás kérdéseiben akart tanácsot kérni tőle, és ez nem számított gyakori esetnek – igaz, egyre sűrűbben megtörtént azóta, hogy a hercegné új tervet vett a fejébe. Ám még ezzel együtt is a tucatnyi audiencia, a néhány kocsiút és az az egy-két társalgás nem volt elegendő ahhoz, hogy behatóbban megismerje új úrnőjét, hát még ahhoz, hogy meg is értse a viselkedését. Persze Devon nem hitte, hogy akár őkegyelmessége, a herceg jobban értené új feleségét.

– Hahó! Te ott! – kiáltott a nő az egyik kereskedőnek, egy sötét bőrű, hamis tekintetű káléinak. Devon szemében ezek a káléiak mind ugyanúgy néztek ki: csalárd vadembereknek, akik kulturált lények gúnyájába bújtak, de ezzel természetesen senkit sem tudtak becsapni. – Mennyi a mellény? Az a kék darab az állványon, a fényes rézgombokkal.

A fickó kéjes vigyort villantott.

– Magának, nemes hölgyem, csak két aranydenentius. – A hangját valamiféle távol-keleti kiejtés csúfította. Minden ízében olyan volt, amilyenre Devon számított: a nagybetűs Csalárdság maga is ilyen hangon szólalt volna meg.

– Felháborító! – fortyant fel De Luda a nő háta mögött. Pontosan ez a baj ezekkel a kordés kalmárokkal. Megtévesztik az ártatlanokat és a tapasztalatlanokat. Úgy beszélnek, mintha egy hihetetlenül kecsegtető, megismételhetetlen ajánlatot tennének, ám később a megtévesztett vásárló mindig felfedezi, hogy a gyémánt igazából kvarckristály, a bor egyszerű ecet.

– Hét ezüstdenentiust adok – felelte a hercegné. – Devon, adj ennek az embernek hét ezüstdenentiust, és…

A kereskedő összeráncolt szemöldökkel rázta a fejét.

– Hét ezüstért van egy szép keszkenőm. Egy aranydenentiusért és nyolc ezüstért volnék hajlandó megválni a mellénytől.

– Úrnőm, igazán nem való, hogy Rochelle hercegnéje az utcán alkudozzon egy ilyen… – Haragosan meredt a káléi kereskedőre, aki kíváncsian várta a szitokszót, de az nem akart kicsúszni. De Ludát általában nem lehetett félénknek nevezni, de az elmúlt három hónapban észrevette, hogy a hercegné vitába száll azokkal, akik a jelenlétében másokat becsmérelnek, függetlenül attól, hogy a szidalmazott megérdemli-e az ócsárlást, vagy sem.

– Nem érdekel! Leo ki fog ugrani a bőréből. Jaj, már alig várom, hogy láthassam ebben a mellényben! Varázslatosan fog festeni benne, nem gondolod? – Amikor a kalmár leemelte a ruhadarabot az akasztóról, a nő észrevett egy élénksárga zekét, amely eddig takarásban volt. – Édes jó Maribor! Nézd csak azt az ujjast! Ha lehet, még a mellénynél is istenibb!

Lelkesedéstől fűtve megragadta Devon karját, és vadul megrázta. Nem először illette a kezével a kincstárnokot, ám De Luda tudta, hogy ezzel a kemény lökdöséssel még mindig összehasonlíthatatlanul jobban járt, mint ha a nő megölelte volna. A hercegné ugyanis hírhedt volt az ölelgetéséről. Olyan nagyvonalúan, olyan erőszakosan ölelt – még a személyzet tagjait is –, hogy a Birtok termeiben sokan útirányt váltottak, ha meglátták őt közeledni.

– Egyszerűen muszáj megvennem mindkettőt! Hamarosan a nyakunkon van Leo születésnapja, és ebben a zekében újra fiatalnak fogja érezni magát. Negyven lesz, és a negyvenes küszöböt senki sem szereti átlépni. Én csaknem zokogtam azon a reggelen, amikor harminc lettem. Az idő alattomban cserkészi be az embert, nemde? Akkor vetődik ki a félhomályból, amikor a legkevésbé sem számítunk rá. És a harminc csupán egy árok a negyven szakadékához képest. De hát éppen neked mondom? Leónak kell ez a mellény, és imádni fogja a zekét. Ezek nem egy unalmas, jelentéktelen, negyvenéves herceg ruhái, hanem egy fiatal, jóképű férfié, akinek felemelkedőben van a csillaga! – A hercegné elszánt pillantást vetett a kereskedőre. – Egy arany, ezüst nélkül, az ujjasért és a mellényért!

A kalmár kiterítette eléjük a mellényt a pultra, és a fejét rázta.

– Kedves jó hölgyem, ez itt Kelet-Káléból való selyem, különleges kidolgozású anyag! Hónapokig utazott egy karavánon a párducoktól és kobráktól hemzsegő, rettegett Gur Em őserdőben. – Fantasztikus meséjét olyan kézmozdulatokkal kísérte, mintha gyermekeknek adna elő, még az ujjait is karmokká görbítette a párduc említésekor. – Sokan meghaltak, hogy eljuttassák ide ezt a ritka és csodálatos kelmét. Csak szabómestereket engednek ilyen anyagok közelébe, mert egyetlen rossz nyisszantás vagy elhibázott nyesés is végzetes, helyrehozhatatlan kárt okozhat. Mivel maga, hölgyem, méltányolja, micsoda képességekre van szükség egy ilyen remekmű megalkotásához, hajlandó vagyok megválni a mellénytől egy aranyért és hat ezüstért, további két aranyért pedig az ujjast is odaadom mellé.

A hercegné végigfuttatta pufók kezét a csillámló anyagon.

– Nem adok érte annyit, de a szabómesterek említése szép fordulat volt. – Barátságos mosollyal nézett a kalmárra, úgy, ahogyan csakis Rochelle hercegnéje tudott. – Ez hétköznapi vintu selyem, amit a káléi síkságokon nevelnek, a Ghazel-tenger déli partjainál. Dagasztán bármelyik ócskás bazárjában öt ezüstdinért meg lehet venni méterét. De néhanapján, főként tavasszal, négy ezüstért meg némi apróért egész véggel találhat magának az ember. A láda, amelyben ez érkezett, minden bizonnyal a Vandon Fűszertársaságon keresztül került az országba, akik nagy mennyiségben, nyomott áron, három ezüstért vették méterét, és a hajóút sem tarthatott tovább két hétnél, ahogy az az ő társaságuknál már csak lenni szokott. Ami igaz, az igaz, a Vandon jókora nyereséggel dolgozik, és biztosan jócskán felsrófolták az árat, de akkor sem volt semmiféle párduc, kobra meg halál.

Devon elképedt. Leopold herceg új hitvese, aki ragaszkodott hozzá, hogy a hivatalosabb hangzású Genevieve helyett egyszerűen Gennynek hívják, tele volt meglepetésekkel. A legtöbb titka nyugtalanítóan vagy egyenesen hátborzongatóan hatott, de a hercegné kereskedelmi ismeretei kétségtelenül az életnek számos területét felölelték.

Viszont a káléi sem esett ki a szerepéből. Homlokát ráncolva széttárta a kezét, és megrázta a fejét.

– Én csupán egy szegény kereskedő vagyok. Egy magához hasonló előkelő hölgy észre sem veszi néhány jelentéktelen pénzecske hiányát, de egy ilyen vásár hetekig élelmet biztosít a gyermekeimnek és az anyjuknak.

Devon biztosra vette, hogy ezekkel a szavakkal a káléi győzött. A kalmár helyesen mérte fel a hercegnét, és védőbeszédében rögvest megtalálta a gyenge pontot.

Genny tett egy lépést a férfi felé, lejjebb eresztette az állát, hogy közvetlenül a férfi szemébe nézhessen, és a letörölhetetlen mosoly kiélesedett az ajkán.

– Ez nem a pénzről szól – mondta csillogó szemmel. – Mindketten tudjuk. Te megpróbálsz lóvá tenni engem, én pedig megpróbálok minél olcsóbb ajánlatokat adni. Mindketten imádjuk ezt a játékot. Téged senki sem győzhet meg arról, hogy a legkisebb hasznodnál kevesebbért túladj a portékádon, és te sem vehetsz rá engem, hogy többet fizessek, mint amennyit hajlandó vagyok. Még családod sincs, igaz? Ha volna, itt lennének ők is, és neked segédkez…

Tolongás támadt a tömegben. Egy apró, sovány és piszkos fiúcska vágott át villámsebesen a vásárlók sokaságán. Az utcakölyök egy vekni kenyeret szorított a mellkasához, miközben ügyesen lavírozott a lábak erdejében. A kiáltozásra felfigyelt a városi őrség is, és két katona elcsípte a kölyköt, amikor az éppen egy törött csatornarács felé kúszott. Felrántották, a gyermek lába szabadon kapálózott a levegőben. A lábfeje fekete volt, mint a szurok. Nem lehetett több tizenkét évesnél, és valóságos vadmacska módjára tekergett, rángatózott, harapott. Az őröktől kapott néhány jókora maflást, aztán mozdulatlanul, csendesen hüppögve feküdt az utcakövön.

– Megállj! – indult feléjük rohamléptekkel, felemelt kézzel a hercegné. A hosszú köntösbe öltözött, tagbaszakadt nőszemélyt nem lehetett nem észrevenni, még a zsúfolt Szüreti sétányon sem. – Hagyjátok azt a gyermeket! Hová gondoltok ti? Van egyáltalán bármi a fejetekben, amivel gondolkodni tudtok? Nem, dehogy van! Megvertek egy éhező gyereket! Mi bajotok van nektek? Szavamra!

– Ez egy tolvaj, hölgyem – válaszolta az egyik katona, miközben a másik elővett egy bőrszíjat, és az egyik végét a gyerek bal csuklója köré tekerte. – És ezért most búcsút mondhat a kezének.

– Eresszétek! – rikoltotta a hercegné, majd a gyermeket megragadva kirántotta a karját a katona szíjából. – Szinte el sem hiszem, ami itt folyik! Devon, te is látod, amit én? Hát ez a módi errefelé? Felháborító! Bántalmazzák és megnyomorítják a gyermekeket, csak azért, mert éhesek?

– Igen, úrnőm – felelte Devon –, a törvény kimondja… Az ön férjurának törvénye kimondja, hogy egy tolvaj az első kihágásért a bal kezét veszíti el, a másodikért a jobbat, a harmadikért pedig a fejét.

A hercegné olyan döbbenten nézett rá, hogy szinte levegőt is elfelejtett venni.

– Komolyan beszélsz? Leo sohasem volna képes ilyen kegyetlenségre! A törvény bizonyosan nem vonatkozik gyerekekre is!

– Attól tartok, nincsenek kivételek. Ezek az emberek csak a munkájukat végzik. Rájuk kellene hagyni a dolgot.

A fiú egészen a köntös szoknyarészéig húzódott. Az őrök ismét megragadták.

– Várjatok! – tartóztatta fel őket a hercegné, amikor észrevett egy lisztes kötényű embert. – Ez itt a te kenyered?

A pék bólintott.

– Fizesd ki, Devon!

– Hogy mondja, úrnőm? – tétovázott a kincstárnok.

A nő a csípőjére tette a kezét, és összeszorította az állkapcsát. Devonnak eddig csak elszórtan volt dolga a hercegnével, azt azonban már megtanulta, hogy mindez egyet jelent: Hallottad, mit mondtam!

A kincstárnok nagyot sóhajtva a pék felé indult, majd kinyitotta az erszényét.

– Mindez nem változtat a tényen, hogy a fiú megszegte a törvényt.

A hercegné kihúzta magát. A testmagassága még egy férfinak is becsületére vált volna, nőként pedig egyenesen lélegzetelállító hatást keltett.

– Megkértem ezt a fiút, hogy hozzon nekem egy vekni kenyeret. Bizonyára elveszítette a pénzt, amit adtam neki, és mivel nem akart kudarcot vallani, az egyetlen kínálkozó megoldást választotta. Most mindössze annyi történt, hogy pótoltam a pénzt, amit elveszített. Kérlek, a panaszoddal fordulj a herceghez. Biztos vagyok benne, hogy szeretett férjuram helyesen fog dönteni az ügyedben.

A pék egy pillanatig csak némán bámult rá. A száját válaszra nyitotta, de a túlélési ösztön megkötötte a nyelvét.

A hercegné körbenézett a többieken.

– Még valaki? – Genny szinte felnyársalta az őröket a tekintetével. – Nem? Nos, akkor jó.

A katonák mogorva képpel továbbálltak. Míg Devon kifizette a péket, hallotta, hogy az egyikük azt dünnyögi az orra alatt:

– Piás Perszóna… – Halkan mondta, de nem eléggé. Azt akarta, hogy Genevieve is hallja.

A kocsi továbbgördült a hercegnével, aki az ülésébe omlott. Mivel nagy testű asszonyság volt, nem tudott jobban lecsúszni ültében, ha nem akarta, hogy a térde a szemközti padnak nyomódjon.

– Hát nem látták, hogy csak egy gyermek? Dehogynem látták… De mit érdekelte az őket? Vadállatok, semmi többek. Levágták volna a kisfiú kezét, ott helyben, a selyemárus sámliján! Hát ilyen állatiasság uralkodik ebben a városban? Megnyomorítják a gyermekeket azért, mert éheznek? Így nem lehet irányítani egy hercegséget, és nem hiszem, hogy Leo tudja, mennyire félreértelmezik a rendeleteit. Beszélek vele, hogy pontosítsa a törvényeket. Ha ilyen ostobák az emberek, nem csoda, hogy Rochelle sehol sem tart. Az efféle büntetések csak ellenszenvet váltanak ki a népből. Tényleg azt hiszik, fél kézzel jobb alattvaló lesz abból a fiúból?

– Nem fiú volt – felelte Devon, aki mellette ringatózott a guruló fogatban, és a lovak patakopogását hallgatta.

– Ezt hogy érted?

– A tolvaj nem fiú volt. Úgy értem, nem ember. Hanem mir. Nem vette észre, milyen hegyes a füle? Bizonyára valami bűnszervezet tagja. Így működnek, mint a patkányok. Visszaviszik a zsákmányt a fészekbe.

– Colnorában is vannak mirek, Devon. A fiú származása semmin sem változtat. Ugyanúgy egy nyomorgó, éhező gyermek. Ilyen egyszerű az egész.

– Azt mondja, egyszerű? – Devonnak csak nagy erőfeszítés árán sikerült ugyanolyan udvarias hangot megütnie, mint a péknek. Nagyon szerette volna felhívni a hercegné figyelmét arra, hogy ő az, aki leegyszerűsíti a helyzetet, de ezzel túl messzire ment volna. A hercegné meglehetősen gyakran hozta ki a sodrából, és ennek következtében túl sokat mondott. Szerencséjére szárazon megúszta a megjegyzéseit, amelyeket a legtöbb, Genevieve-hez hasonló rangú személy tiszteletlennek tartott volna. Ha másnak teszi szóvá ezeket a dolgokat, már nyelve sem lenne, és nem kerülte el a figyelmét a sors torz fintora sem: a nő jó szíve, amely megmentette a mir kezét, Devonnak is minduntalan előnyére vált. – Nincs még köztünk olyan régóta, úrnőm. Nem érti Rochelle-t. Mármint azt, hogyan folynak itt a dolgok. Ez nem Colnora. Itt semmi sem egyszerű. Megvannak a nagyvárosokra jellemző gondjai, de zsúfoltabban élünk, és négy különböző, egymással homlokegyenest szemben álló faj tartja otthonának ezt a helyet.

– A káléiak nem egy másik faj, csupán egy másik nemzetiség.

– Ettől függetlenül Rochelle egyedülálló mértékben sűríti magában a sokféleséget, és ehhez jönnek még a letűnt korok lenyomata és merev hagyományai. Ez a város még azokat a változásokat sem tudta megemészteni, amelyek évszázadok alatt mentek végbe. Tó vagyunk, amelynek fenekére üledék rakódott le, megannyi rétegben. A mirek a legalsó rétegben helyezkednek el, és nem ok nélkül vannak odalent.

– Helyteleníted, hogy közbenjártam a gyerek ügyében?

– A mir ügyében.

Genevieve összevonta a szemöldökét.

– Gondolom, az sem tetszett, hogy még disznóhúst és sajtot is tettem a kenyér mellé, ugye? Jobb szeretted volna, ha mindössze vállon veregetem, és integetve útjára bocsátom? Vagy inkább hagynom kellett volna, hogy megcsonkítsák, igaz? Az a véleményed, hogy mivel a mirek híján vannak a kellemnek és kifinomultságnak… mivel nem illeszkednek be… kerülnünk kellene őket? Erről van szó?

A hercegné már nem a gyermekről beszélt, és Devon nem hagyta magát csapdába csalni.

– Az én véleményem csupán annyi, hogy meg kellett volna venni azt a förtelmes mellényt, és elvinni a férjének.

A hercegné összefonta a karját terebélyes keblén, és kelletlenül fújt egyet.

– Miért? Miért olyan borzasztó, hogy megmentettem egy gyermeket?

Devon a fejét csóválta.

– A mirek nem olyanok, mint mi, hölgyem, ahogyan a törpök meg a káléiak is különböznek tőlünk. Más istenek, kisebb istenek teremtményei, és nem helyes, hogy ugyanazokat az előjogokat élvezzék, mint Maribor és fia, Novron áldott népe.

– Tévedsz. Ők ennek a városnak a jövője! – vágott vissza Genevieve meggyőződéssel. – Ha az aranyszínű búza gyomként nőne a földeden, akkor is művelnéd, hátha hasznod lehet a termésből, amelyet a természet adott. Ezt diktálja a józan ész. Amikor az ember olyan kétségbeejtő helyzetben van, mint mi, minden forrást megragad, nem csak a neki tetszőket. – Olyan elégedetlenséggel grimaszolt, hogy az ajka teljesen összetorlódott két megtermett orcája között. – Gondolom, akkor az sem tetszik, amit a kalmárcéhnek mondtam. Kicsit késő már eltérő véleményeket hangoztatni, nem gondolod, Devon? Nem akarsz esetleg a házasságomba is beleszólni? Még csak három hónapja keltünk egybe Leóval, de talán még meggyőzheted, hogy feloldást kérjen a püspöktől.

De Luda sóhajtozva dörzsölte a halántékát.

– Mindössze arra akartam rámutatni, hogy ön túlzottan tapasztalatlan és jóhiszemű, úrnőm.

– Tapasztalatlan? Jóhiszemű? – A hercegné torokhangon kacagott. – Én már kötöttem üzletet kalózhajón, miközben az egyik kupica fekete kutyát gurítottam le a másik után. Colnorában van egy szomszédom, aki a világ egyik leghírhedtebb tolvaja, és arról nevezetes, hogy a nyári összejövetelei alkalmával a Borostyán-vízesésbe lökdösi a riválisait. Ugyanakkor jó vevő, és bár a vacsoravendégei sem éppen makulátlanok, szemet hunyok a kihágásai felett. Ami a jóhiszeműséget illeti, valami rózsás orcájú elsőbálozónak tűnök tán? – Várt, a kincstárnok azonban semmit sem szólt. – Persze hogy nem. Ez az üsző már túl öreg ahhoz, hogy megfejjék, és túl szikár ahhoz, hogy levágják. Gondolod, eljutottam volna idáig, ha vak lennék? Nem vagyok szép, nem vagyok kifinomult, és legfőképpen nem vagyok disztingvált, ahogy az emberek mondani szokták. Csak a Piás Perszóna. Így nevezett a katona, nem igaz? Mindenki így hív, ugye? Tudom, hogy mit gondolnak. De nem érdekel, mit suttognak a hátam mögött arról, hogy miért választott magának Leo. Hidd el, hallottam már rosszabbat is. Nő vagyok. Mindig van rosszabb. Az itteni, keményített inggallérba és szűk harisnyába bújtatott piperkőcök pitypangbóbiták ahhoz képest, amihez szoktam.

Devon vett egy mély levegőt, majd még egyet.

– Csupán azt akartam mondani, hogy nem ismeri még az alburni szokásokat, legfőképpen ami Rochelle-t illeti. A városunk bonyolult és veszélyes hely. Az ön Colnorája szabad, nyitott törvényhatóság, ahol a kereskedők a függetlenségükkel kérkednek. Rochelle ezzel szemben egy ősöreg, túlzsúfolt, konvenciók és bürokrácia által fojtogatott város, rejtett odúkkal, sötét titkokkal. Túl sok rejtély ólálkodik erre, és a város nem bocsátja meg a hibákat. Mi még hiszünk a hagyományokban és a régi világ szörnyetegeiben. A kék mellény iránt tanúsított érdeklődéséből úgy ítélem, ön is hallott már a gyilkos kísértetünkről.

– Az én szülővárosomnak is megvannak a maga mumusai, Devon. Colnorát egy egész nyáron át rettegésben tartotta egy sor iszonytató gyilkosság, és az a titokzatos rém ugyanúgy nem kímélte az alacsony rangúakat, mint a nemesi születésűeket.

– Egy férfi öldökölt?

– Ki más?

Devon bólintott.

– Sok helyen csak megszokásból adnak teret a babonaságnak. Colnorában például, amikor az emberek sót vetnek a hátuk mögé, mert véletlenül felborították a sószórót, nem gondolják komolyan azt, hogy egy hátuk mögött ólálkodó démont kellene elriasztaniuk.

– Most azt akarod bemesélni nekem, hogy Rochelle-ben valódi démonok loholnak az emberek után? – Genevieve felhúzta a szemöldökét, és féloldalasan elhúzta a száját. – Agyaruk és denevérszárnyuk is van? Tüzet okádnak?

– Én csak annyit mondok, hogy az okos ember éjszakára bezárkózik, és kékbe öltözteti a gyermekeit, hogy elriassza a gonoszt. És igen, a város lakosait mostanában megcsonkítja valami… elég sokan áldozatul esnek. A mítoszok nagyon gyakran igazságon alapulnak, és mi…

A fogat hirtelen lefékezett. Még át sem keltek a Birtokra vezető hídon.

– Miért…?

Valaki feltépte a Devon felőli ajtót. A hintóba hideg és nedves levegő vágott be. A sötétben megvillant egy ördögi szempár. Kegyetlenség és gonoszság ült benne. De Luda hátrálni kezdett, megpróbált elhúzódni, de nem volt hová menekülnie. Úgy halt meg, hogy közben a fülébe hasított a hercegné sikolya.

2. FEJEZET
VIRGIL PUCK VISSZATÉRÉSE

Royce jól tudta, mi következik.

Hadrian tucatnál is többször pillantott hátra a fogolyra annak ellenére, hogy semmi sem változott: Virgil Puck ugyanúgy baktatott a lovak mögött, a kötél egyik vége szorosan a csuklóján, a másik Hadrian nyeregkápáján. A forgolódások között eltelt szünetek azonban egyre rövidebbek voltak, maguk a pillantások pedig érzékelhetően hosszabbra nyúltak. Ha Royce-nak lett volna bármi módja arra, hogy mérje az idő apró egységeit, úgy vélte, sikerülhetne meghatározni a pontos pillanatot, amikor…

– Mi van, ha igazat beszél? – kérdezte Hadrian.

Royce elkomorodott. Úgy érezte, becsapták. Arra számított ugyanis, hogy tovább tart majd. A társa mégsem változott olyan sokat, mint remélte.

– Lehetetlen.

– Pedig nagyon úgy hangzik.

– Igazat beszélek! – kiabálta túl Puck a csizmájának vonakodó csoszogását.

– Pont úgy viselkedik, mint bárki, akit vádolnak valamivel. Mind az ártatlanságát hangoztatja. – Royce nem vesződött azzal, hogy hátraforduljon. A kötél feszessége mindent elárult, amit tudnia kellett: pontosan elárulta, hogy Puck még mindig meg van kötözve, és ezen kívül semmi sem érdekelte.

Ráérősen kaptattak a Király útjának vidéki szakaszán, Medford városától északra. Meleg nap volt, és a hó nagy része már elolvadt, de az olvadék továbbra is igyekezett a tavak és folyók felé. Royce mindenfelől víz csordogálását hallotta. Minden évszaknak megvolt a maga jellegzetes hangja: a nyárnak a rovarok döngicsélése, az ősznek a vadludak rikoltozása, a télnek a szél süvítése. Tavasszal madárdal és vízcsordogálás hallatszott.

– Nem bűnöző, nem gyilkos, még csak nem is tolvaj. Úgy értem, gyakorlatilag nemhogy elvett volna, inkább adott valamit.

Royce felhúzta az egyik szemöldökét.

– Hildebrandt uraság vitatkozna ezzel a kijelentéssel. Erény és szemérem. Ezeket vette el a lányától.

– Ugyan már! – tört ki Puckból. – Ez nevetséges! Láttátok ti Lady Hildebrandtot? Nem a szeretőitől kapta a Gyönyör becenevet, annyit elmondhatok. Negyvenhárom éves, de inkább néz ki nyolcvankilencnek, az arca akár egy elnagyolt töklámpás, az alakja meg, mint egy két golyóból épített hóemberé. A savanyú képéről és a hátborzongató, károgó kacajáról már ne is beszéljünk! Teljességgel biztos vagyok benne, hogy megőrizte az erényét, hiszen az ütődött, rothadó dinnyéhez se szoktak nyúlni egy ujjal sem. Aki találkozott már Gyönyör Hildebrandttal Sansburyből, a fejébe nem venné, hogy egy ágyba bújjon vele. Én személy szerint inkább bújnék össze egy fertőző ördöghallal. Talán, ha valaki kést szorítana a torkomhoz, akkor…

Elhallgatott, mire Royce hátrapillantott.

Virgil Puck idomtalan orra az egyik oldalra húzott, és a végén krumpliszerű gömb ült, mint egy sétapálca feje. Emellett a férfi magas volt, és sovány, a fejét pedig hosszú, göndör, szőke haj díszítette, amely sóhajt csalt elő minden nőből, korra és rangra való tekintet nélkül. Súlyos tunikát, nadrágot és csizmát viselt. A tunikát függőleges fehér-kék csíkos mintával látták el, a csizmája pedig olyan sárga volt, mint a kanári begye. Hadrian egy dologban nem tévedett: Virgil egyáltalán nem nézett ki szokványos bűnözőnek.

De hát a „bűnöző” nem is egyértelmű kifejezés, és egyáltalán: mint jelent az, hogy „szokványos”?

Puck lesütötte a szemét, és fintorogva rázta a fejét.

– Nem, nem, őszintén mondom, még az sem lenne elég. Harmadjára is hangsúlyozom: rossz embert fogtatok el. A valódi tettes vagy süket és vak, vagy elmezavarig menően elfajult.

Hadrian hátrafordult, és a hátára kötött kard hegyét átemelve megtámaszkodott a lova hátsó felén.

– Nemes vagy?

– Ha ez alatt azt érted, hogy nemesi vér csordogál-e az ereimben, a válasz: nem. Miért kérdezed?

– A szóválasztásaid… Éles elmére, összetett gondolkodásra vall. Ritka szavakat használsz, úgymint „tettes” és „elfajult”.

– Ez azért van, mert költő vagyok – jelentette be Puck színpadiasan. Egy mély meghajlással akarta kísérni a megjegyzését, de a kötél feszessége miatt nem sikerült bemutatnia a mozdulatot. – Azzal keresem a kenyeremet, hogy egyik nemesi háztól a másikig járok, hogy dalaimmal és történeteimmel szórakoztassam a nagyérdeműt. A széptevés és a gyász meséivel. Perszephoné és Novron eposzi szerelmétől kezdve Lady Maskarádé és Sir Szeszély tragikus udvarlásáig. Megnevettetem őket, megríkatom őket, lelkesítek, okítok és…

– Csábítasz? – fejezte be Royce. – A nőknek a költők a gyengéi. Hildebrandt kisasszonyt is a szavaiddal bűvölted el?

Puck azzal fejezte ki a felháborodását, hogy megtorpant, de Hadrian lova továbbrántotta.

– Nem hallottátok, amit mondtam? Nem én csábítottam el! Avryn összes aranyáért sem tenném meg. Inkább fajtalankodnék egy veszett menyéttel. Higgyétek el, amikor visszaérünk Sansburybe, meglátjátok a kisasszonyt, és megértitek. És remélem, meg is ölel és össze is nyalogat benneteket az erőfeszítéseitekért. Akkor majd ráébredtek, mekkora hibát követtetek el! Olyan, mint egy ocsmány vén kopó, ami még mindig azt hiszi, hogy kölyökkutya, pedig hosszú, nyúlós trutymó folyik a pofájából. És amikor kinyitja a száját, hogy köszönetet mondjon, meglátjátok majd a nyelvét, ami bármilyen élőlénynek túl hosszú volna…

– Hildebrandt úrhölgy gyermeket vár – szólt közbe Royce. – Az ilyesmi nem történik magától.

Puck elhúzta a száját.

– Újszülött sünt is láttam már. Azt sem nagyon értem.

– Hitemre, annyira… – Hadrian a megfelelő szót kereste – …őszintének tűnik.

– Az összes istenekre! Azért tűnök őszintének, mert igazat beszélek! – kiáltott Puck az égre. – Ti ketten… Mik… mik is vagytok pontosan? Fogalmam sincs. Szolgabírók? Fejvadászok? Mindegy, akármi is legyen a foglalkozásotok, azt biztos, hogy gyakran csináljátok ezt, ugye? Bizonyára már több tucat gyanúsítottat kaptatok el és állítottatok törvényszék elé. Tudnotok kell, milyenek a gaztevők. Hogy hogyan viselkednek. Amikor kirángattatok abból a nyugatsziki ivóból, úgy viselkedtem én, mint aki bűnös? Feltételezem, a legtöbb bűnöző szökni próbál. Hát próbáltam én menekülni? Ellenálltam az elfogatásnak? Dehogy álltam! Helyette mit csináltam?

– Szolgabírót hívattál – felelte Hadrian, és egy apró, igenlő biccentéssel Royce-ra sandított.

– Igen, pontosan! Mert azt hittem, hogy rám támadtatok. Csak a martalócok rángatnak ki valakit egy nyilvános helyről, hogy megkötözzék. És ha egy szolgabíró meghallott volna, most ti ketten lógnátok a kötél végén, ami, gyanítom, feleilyen hosszú sem lenne.

Hadrian töprengő kifejezéssel nézett Puckról Royce-ra és vissza.

– Nem számít – szólt közbe gyorsan Royce, mert el akarta fojtani a társa fejében formálódó gondolatot.

– De biztos, hogy át akarjuk adni Hildebrandt nagyúrnak, ha ártatlan? Ha elítélik, nincs nemesi vére, ami megvédené. A báró kivégzi.

– Mindegy.

– Nekem határozottan nem mindegy! – csacsogott közbe Virgil.

– Miért? Miért mindegy? – így Hadrian.

– Csak a nyolc arany érdekel, amit Hildebrandt fizet nekünk.

– Milyen érzéketlen vagy, Royce! – vádaskodott a társa.

– Nem én. Az élet ilyen. Ne nekem panaszkodj. Fordulj Mariborhoz, a mindenséghez, esetleg a természethez. Azok a törvények, amelyek miatt a veréb éhezik télen, gondoskodnak arról is, hogy Puck lógjon… akkor is, ha semmit sem követett el. De ez nem a mi bajunk. Nekünk ehhez semmi közünk.

– Hogy micsoda? – méltatlankodott Puck. – Kötelességemnek érzem hangsúlyozni, hogy éppenséggel ti kötöztétek meg a csuklómat ezzel a kötéllel, és ti rángattok egy olyan végzet felé, amelyet nem érdemlek meg. A ti lovatok húz maga után, nem Mariboré, nem a mindenségé, nem a természeté, és a dolognak egészen biztosan semmi köze sincs holmi nyamvadt, barna verébhez!

– Nyolc aranydenentius – vetett kemény pillantást a társára Royce. – Mondd ki hangosan ezeket a szavakat, aztán addig ismételgesd, míg el nem nyomják ennek a nyeszlett mitugrásznak a hangját mögöttünk.

Hadrianen látszott, hogy nem sikerült meggyőzni.

– Jól van. Mit szólsz ehhez? Emlékszel, hogy megígértük… a szavunkat adtuk Hildebrandtnak, hogy elvisszük neki Puckot? – Royce-nak csak nagy nehezen sikerült komoly arcot vágnia.

Amikor Hadrian ünnepélyesen bólintott, Royce-nak a saját ajkába kellett harapnia, nehogy elröhögje magát. Már három éve dolgoztak együtt bérzsiványokként Riyria néven, és Hadrian még mindig azt hitte, hogy az ígéretek arra valók, hogy betartsák őket. Fiatal volt, bár a húszas évei elején járt, jó párszor megjárta már a háborút, és Royce egyszerűen nem értette, hogyhogy nem tud semmit a világ működéséről.

Puck a kis termetű tolvajra fordította a figyelmét.

– Tehát ennyit ér az életem? Néhány aranypénzt? Mi volna, ha többet ajánlanék annál, amennyit Hildebrandt fizet? Az helyrebillentené a mérleget kifordult világodban, amelyre állításod szerint nincsen befolyásod, annak ellenére, hogy a te kezedben van a gyeplő?

Royce a homlokát ráncolta.

– Nincs neked annyi pénzed. Ha volna, még Keletszikben megegyeztünk volna.

– Szerezhetek.

– Dehogy szerezhetsz. Költő vagy. Márpedig a költők nem keresnek jól, félretenni pedig még annyira sem tudnak. Nevetséges dolgokra szórod el a pénzed. Például ezekre a ruhákra.

– Ez mind igaz, de én nem a saját pénzemről beszélek – felelte Puck. – Bár esküszöm, hogy Gyönyörhöz egy ujjal sem értem, annak idején jó pár hölggyel enyelegtem. Néhányan azóta is odáig vannak értem. Lady Martel például biztosan fizetne tíz aranyat is azért, hogy megmentsen a bitótól.

– Lady Martel? Csak nem Hemley uraság hitveséről beszélsz? – kérdezte Royce.

– Róla bizony.

Royce gúnyosan elhúzta a száját.

– Kétlem, hogy lepedőtornászi képességeid megérnének tíz aranyat.

– Félreértettél. Martel Hemley-vel egészen más a viszonyunk. Azaz hálhattam volna vele. Nem egy szép teremtés, de legalább a gondolkodása izgató, és ő is ilyennek talál engem. Biztos vagyok benne, hogy tíz aranyat csekély árnak tekintene azért, hogy tovább folytathassuk a beszélgetéseinket. Kapcsolatunk az írott szó kölcsönös szeretetén alapul. Éppen a múlt nyáron volt, hogy egy teljes éjszakát töltöttem nála, ráadásul a hálótermében, ahol iddogáltunk és a könyvtárát szemezgettük.

– Ez most valami virágnyelv, vagy tényleg könyvekről beszélsz? – érdeklődött Royce.

– Szóval te is hallottál róluk! Persze hogy könyvekről! Annak a nőnek roppant széles az érdeklődési köre, és egy kisebb könyvtárat őriz a saját lakosztályában. Megvan neki a Beringer éneke meg A zarándokmesék, ami becsületére válik, de nem szokatlan dolog. A polcainak legérdekesebb darabja inkább egy fura kis napló.

Royce lefékezte a lovát, és megpördült a nyeregben.

– Megmutatta a naplóját?

Puck aggodalmas arccal nézett fel rá. Royce nem akart fenyegetőnek tűnni, de neki ez mindig is nehezére esett.

– Nos, igen, de nem az övé volt. A visszaemlékezéseket egy bizonyos Falkirk írta, kitűnő nyelvezettel, archaizáló stílusban. Lady Martel megemlítette, hogy lopta, habár ezt igencsak kétlem. Ki hallott már nemesi születésű tolvajról? Eléggé a pohár fenekére nézett aznap este, úgyhogy nem vettem komolyan.

– Említette, hol találkozott ezzel a Falkirkkel? – faggatózott Royce.

– Jaj, nem, nem tőle szerezte! Martel úrhölgy egy szerzetestől vette el a naplót, akivel titkos légyottot tartott. Egyik éjszaka, amikor a szerzetes mélyen aludt, rátalált a naplóra, és elhozta tőle, mert meg akarta tudni, mit érez iránta valójában a férfi. Csak később derült ki, hogy azok Falkirk írásai. Próbálta visszavinni, de a szerzetes felszívódott, mielőtt megtehette volna. Azóta sem látta.

– Azt mondtad, régies stílusban írt. Tehát elolvastad?

Puck bólintott.

– Csak próbáltam. Őszintén szólva untatott. Miért érdekel ennyire?

Royce nem felelt, úgyhogy Hadrian válaszolt helyette:

– Mindenféle megbízásokat végzünk. Az egyik úgy szólt, hogy szerezzük meg azt a naplót Lady Marteltől. Miután megtettük, a nő azt állította, hogy még mindig a birtokában van. Az ilyesmi általában furdalja Royce oldalát. Mindenben összeesküvést és aljas szándékot sejt.

Royce Virgil szemébe nézett.

– Mi dolga lehet…

Ekkor paták zaja vonta magára a figyelmét. Nyolc férfi ügetett feléjük, láncingük fölött fehér lovagi köpennyel, a kardjuk a combjukat verte. Amikor odaértek hozzájuk, lelassítottak, de nem mutatták jelét, hogy ártó szándékkal érkeztek volna. Aznap már többtucatnyi utazó haladt el mellettük az úton: földművesek, kereskedők, kalmárok. Ezek voltak az első fegyveresek, és a köpenyek hivatalos tisztséget hirdettek. Egy ilyen járőrcsapat általában bajt jelentett, de ez egyszer Royce és Hadrian semmilyen törvényt sem sértett meg. Melengár köztiszteletben álló bárójának megbízásából cselekedtek. Royce ennek ellenére minden izmát megfeszítette.

– Bocsássátok meg, hogy feltartunk benneteket – kezdte a csapat vezetője, miközben lefékezte a lovát. A férfi fején nem volt sisak, az arcán egynapos borosta nőtt a mosolygó ajkai körül. Royce nem tudta mire vélni a dolgot. A lovas folytatta: – Megkérdezhetem a neveteket, és hogy minek húzzátok ezt az embert magatok után a Király útján?

A tolvaj több okból is tétovázott, de egyiket sem tudta volna megmagyarázni. Egyszerűen nem szerette, ha feltartóztatják. Kérdésekre felelni pedig még annyira sem szeretett.

A pillanatnyi szünetet a társa szakította meg.

– Engem Hadriannek hívnak. Hogy vagy ma, jó uram?

– Én kiválóan – felelte a férfi. – Mi ennek a fickónak a neve? – mutatott a fogolyra.

– Virgilnek hívnak.

– Igen? – bólintott a lovas, és leszállt a nyeregből, majd odaállt Puck elé. – Van vezetékneved is?

– Puck. Talán ti, uraim, a segítségemre lehettek. Ez a két fickó súlyos tévedésben van. Azzal vádolnak, hogy kihasználtam Lady Hildebrandtot, ami egyáltalán nincs így. Igaztalanul vádolnak ilyesmivel. Ha megtennétek, hogy…

A lovagi köntösbe öltözött férfi se szó, se beszéd, kivonta a tőrét, és mellkason szúrta Puckot. Virgilnek még felkiáltani sem maradt ideje; holtan rogyott a földre.

Royce és Hadrian hátrahőköltek, a lovaik nyerítve toporogni kezdtek. Mindketten fegyvert rántottak: Hadrian a másfél kezest, Royce fehér tőrét, az Alverstone-t szabadította ki a köpenye alól. A zsoldos idegesen fészkelődő lova elhúzta Puck vérző testét a támadó közeléből, amely véres nyomot hagyott maga után. A fickó azonban, aki ledöfte Virgilt, nem adta jelét, hogy aggasztaná a tette. Mindössze elővett egy keszkenőt, amellyel letörölgette a vért a ruházatáról és a pengéjéről.

Virgil még néhány másodpercig levegő után kapkodott, gurgulázott és rángatózott. A költő abban a pillanatban meghalt, amikor a tőr elérte a szívét, de kellett még némi idő ahhoz, hogy az üzenet elérjen vonagló testének minden porcikájáig.

Royce és Hadrian várakozott, ám a lovasok egyike sem nyúlt a fegyveréhez. Puck gyilkosa eltette a tőrét, és visszakapaszkodott a lovára.

– Erre meg miért volt szükség? – esett neki Hadrian, készenlétben tartva a kardját.

– A király parancsa volt – válaszolta a férfi tárgyilagosan. Könnyed mosoly ült az arcán, amikor meglátta a zsoldos kardját. – Egyikőtökhöz sincsen köze.

Hadrian a társa felé lesett, aztán vissza a járőrre.

– Amrath király rendelte el Virgil Puck halálát?

A férfi letekintett az út szélén heverő, szánalmasan összecsuklott testre, amely még mindig hozzá volt kötve Hadrian nyergéhez. Vállat vont.

– Persze. Miért ne? – Aztán megsarkantyúzta a lovát, és az egész csapat odébbállt.

Royce és Hadrian valamivel sötétedés előtt értek vissza a Vándorútra. Hamarabb is hazajuthattak volna, de Hadrian ragaszkodott hozzá, hogy eltemessék Virgil Puckot. Royce, aki számos vidéket teleszórt már hullákkal, egyes tájakat még ki is dekorált velük, nem nagyon tudta követni a gondolatmenetet. Puckot nem az ő felelősségük volt eltakarítani. A holttestet, miután leoldozták Hadrian lováról, a természetre kellett volna bízni. Semmi közük nem volt a halálához – vagyis miért kellene időt, sőt pénzt fecsérelniük arra, hogy megszabaduljanak a maradványoktól? De Hadrian és a logika nem mindig járt kéz a kézben, pontosabban fogalmazva: Hadrian a saját logikája szerint cselekedett. Royce nem értette, de három év után már nem is próbálkozott vele.

A Vándorút továbbra is egy pocsolyákból álló mocsár volt, amelyet keréknyomok szántottak fel. Mocskos, szürke hófoltok kapaszkodtak makacsul az utca félhomályos hónaljába a cserzőműhely és A Rózsa és Tövise nevezetű ivó között. A tetők azonban tiszták maradtak, és akár egy tavaszi virág, a Medford-ház friss, kék festéssel hirdette a megújulást. A napfény utolsó sugarai megvilágították a tornácát az üzletszerű kéjelgés fellegvárának, amely mostanában inkább fényűző fogadóra hasonlított.

– Nem jellemző rá a türelem, mi? – jegyezte meg Hadrian. – Azt hittem, megvárja vele a melegebb időt.

A bejárati ajtó kinyílt, és Gwen DeLancy lépett a tornácra. A kék ruháját viselte, a színe csaknem megegyezett a házfalat borító festék árnyalatával. Royce úgy vélte, épp ez lehet a lényeg. A tolvaj mindig is szerette ezt a ruhát, bár a színnek ehhez semmi köze sem volt. Gwen elmosolyodott, és büszkén tárta szét a karját.

– Nos? Mit gondoltok? Csak ma kezdtek neki. Nem haladtak sokat, egyelőre ez az egy fal lett kész, de hát nem elragadó ez a szín?

– Kék – jegyezte meg Hadrian. – Valami más nem illett volna jobban az üzlethez? Nem kellene például rózsaszínnek lennie?

– Persze hogy kék! – dorgálta Gwen a zsoldost. – Mindig is úgy volt, hogy a Medford-ház kék lesz. Csak beletelt egy kis időbe, mire összeszedtem rá a pénzt.

Hadrian bólintott.

– Tényleg drágának tűnik.

Leszálltak a nyeregből. Nem bajlódtak vele, hogy megkössék a lovakat. Az állatok ismerték a rendet, és türelmesen várták, hogy lemálházzák őket.

– Mert drága is. – Gwen szorosan összefűzte a karját, és tett egy félfordulatot, hogy megcsodálja a helyet, amelyet felépített. A ruhája alsó szegélye felemelkedett a mozdulattól. Behúzta a nyakát a hűvös levegőben. Mezítláb volt. Egyik lábát behajlította, a testsúlyát a másikon tartotta, a csípőjét félrebillentette.

Royce csak bámulta, és átkozta az időt, amiért az kéretlenül is tovább halad.

– Royce! – szólította meg Hadrian.

– Mi van?

– A batyud.

– Mi van vele?

– Letetted a sárba. Tiszta mocsok lesz.

Royce hátrapillantott. A zsákja valahogy az utca iszapjába került, amely köztudottan sár és trágya keverékéből állt.

– Á! – kiáltott fel a tolvaj undorodva. Megragadta a csomagját, és felhajította a lépcsőre. – Hogy került ez oda? – meredt vádlón a társára.

– Ne rám nézz! Te csináltad.

– Ne röhögtesd már ki magad. Miért csinálnék én ilyet?

– Én is pont ezen gondolkodtam. Valószínűleg ezért is tettem szóvá.

Royce olyan villámló tekintettel nézett a batyura, mintha az tehetne róla.

– Talán elvonta a figyelmedet a szép új szín – fordult feléjük Gwen. A szoknyájának alja ismét felemelkedett. A napfény megcsillant az arcán, kiemelte a sötét festékkel kihúzott szemét. Szerény mosolyra húzott ajka lágyan csillámlott.

Hadrian felhorkantott.

– Ja, biztosan az volt. – Letette a saját nyeregtáskáját a tornác lépcsőjére, és megfogta Royce hátasának kantárszárát. – Menj csak. Majd én átviszem a lovakat.

Gwen a fejét csóválta.

– Ne fáradj vele, Dixon majd elrendezi őket. Albert már odabent vár.

– Tényleg? – A zsoldos váltott egy értetlen pillantást a társával.

Gwen bólintott.

– Fülig ér a szája. Állítólag pénz állt a házhoz.

– Pénz? Miért? – gyanakodott Royce.

A nő megvonta gömbölyű, fedetlen vállát, és Royce csaknem újra feltette a kérdést: Miért?

– Gondolom, a munkáért, amit éppen most végeztetek el.

– Ennek semmi értelme. – A tolvaj Hadrianhez fordult. – Te érted ezt?

– Talán beszéljetek Alberttel – csalogatta őket Gwen.

Hadrian elindult felfelé a lépcsőn, Royce azonban nem moccant. Napok óta nem látta Gwent, és csak nézni szerette volna, vele akart lenni. Nála ez a viselkedés eltért a megszokottól, egyáltalán nem vallott az egykori besurranó gyilkosra. Royce kényelmetlenül érezte magát. Úgy tűnt, Gwen sokkal ügyesebb tolvaj – neki ugyanis sikerült egy egész embert ellopnia. Fogta a férfi régi énjét, és úgy csente el, mint egy rosszul őrzött erszényt. Amikor a nő közelében tartózkodott, minden más volt. Többnyire tanácstalanságot érzett, ugyanakkor izgalmat és békét is, és Royce egyre csak ezen a változáson töprengett. Vajon jobban járt, vagy hátrányba került? Kicsúszott a lába alól a talaj, vagy új ösvényre bukkant?

– Be kellene menned – ismételte a nő. – Egyre hidegebb van idekint, és Albert bizonyára mindkettőtökkel beszélni akar.

Nyolc. Nyolc aranydenentius. Royce az Amrath király képmásával ellátott, halványsárga érméket nézte. Talán nem is Amrathot ábrázolták, hanem az apját. Ezek szerint hasonlítottak egymásra, vagy mégsem, csak ellustult a kincstárnok, és nem alakíttatta át teljesen a pénzverde régi öntőformáit. Nem számított. Azon a tényen nem változtatott, hogy valódiak, és nyolc darab volt belőlük.

Royce, Hadrian és Albert a Sötétszobában voltak. A nevet nem csupán ablaktalansága okán aggatták a helyiségre, hanem az odabent folyó ügyletek titokzatos volta miatt is. Albert kiszórta az érméket az asztalra, visszaült a tűzhelyhez legközelebbi székre, és feltette harisnyás lábát a kandallópárkányra. Arcán önelégült mosoly ült.

– Nem értem – vallotta be Royce.

– Nem nagy rejtély. Kifizettek minket. – Albert túlzottan színpadias mozdulattal intett a pénz felé. A várgróf a címén kívül mindenét elveszítette, mielőtt Royce és Hadrian nemesi összekötője vált volna belőle, fennhéjázó modorát és léhaságát azonban továbbra is megőrizte, mintha olyasvalaki lenne, akinek nem kell természetes ragadozóktól tartania.

Hadrian letette a batyuit, és helyet foglalt a tűz mellett.

– Nem végeztük el a munkát. Még Puckot sem vittük vissza Sansburybe. Egy lovascsapat a Király útján végzett vele.

Albert elgondolkodva csücsörített, aztán csak legyintett.

– Lord Hildebrandt nyilván elégedett a dolgok alakulásával. Valószínűleg maga is úgy tervezte, hogy kivégzi a szegény ördögöt. Mindössze annyi történt, hogy megspóroltátok neki az erőfeszítést.

Hadrian odahúzta a székét Albert és a pénzzel teli asztal mellé. Az ujjai közé kapott egy érmét.

– Hogyan lehetséges ez…? – Royce-ra pillantott. – Hiszen nem tudhatja, hogy Virgil halott.

– Dehogynem – dőlt előre Albert. Arcán bosszankodó ráncok szaladtak össze, mintha az akadékoskodás valamiképp az ő eredményeit kisebbítené. Úgy rázta meg csipkefodros ingujját, mint egy gőgös páva. – Azok, akik megölték, bizonyára Hildebrandtnak dolgoztak. Gondolom, visszaügettek hozzá, jelentették, hogy teljesítették a megbízást, aztán…

– Puck innen északra halt meg, nem messze attól a helytől, ahol a Déli út metszi a Király útját. Az negyven kilométerre van Sansburytől. – Royce, aki állva maradt, a fejét rázta. – Lenyűgöző sebességgel kellene lovagolnia annak, aki mostanra oda akar érni. Meg aztán ahhoz is kellett volna idő, hogy… Albert, mikor is fizettek ki?

– Ma kora reggel.

A két tolvaj egymásra nézett, hátha egymástól választ kapnak a kérdéseikre, de mindkettőjük arca ugyanazt a zavart tükrözte.

– Ma reggel? – kérdezett vissza Hadrian. – Ma reggel Puck még életben volt. Kényelmesen baktattunk az úton, kifele Keletszikből.

Albert szemöldöke felugrott, amikor végre leesett neki a tantusz.

– Nos… ez meglehetősen különös, nem igaz?

– Ki fizetett ki, Albert? – kérdezősködött tovább Royce.

A várgróf felült, maga alá húzta a lábát, és a mellényének szegélyét megrángatva kisimította a kelmét.

– Lady Constance. Tilden Teaházában találkoztunk ma reggel a Köznemesek terén. Elragadó kis hely a pékség közvetlen szomszédságában, úgyhogy onnan szerzik be a…

– Constance? – Royce hangosan mondta ki a nevet. Valami szöget ütött a fejébe, amitől úgy érezte magát, mint a kopó, ami másodjára is megszaglász egy lábnyomot. – Hallottam már ezt a nevet korábban.

Hadrian bólintott.

– Én is. Albert említette néhányszor.

– Persze hogy említettem. A legtöbb megbízást Lady Constance-on keresztül kapjuk. Ő még a legnagyobb társasági embereken is túltesz. Az a nő mindenkit ismer, és mindenki ismeri őt. Warriki illetőségű, vannak kapcsolatai Maranonban, de leginkább itt, Melengárban szeret bálozni.

– Nem ő bérelt fel minket a Hemley-melóra? Amikor Lady Martel naplójára utaztunk? – kérdezte Royce.

Albert bólintott.

– De nem magának akarta a naplót, ugye?

– Úgy hiszem, nem. Ahogyan én benneteket képvisellek, Lady Constance is kapcsolattartóként működik közre a saját… ööö, ügyfelei… nos, barátai számára… mindegy, minek nevezzük őket. Sohasem kötötte az orromra, de feltételezem, felárat kér, nekünk pedig a különbözettel fizet. Elvégre neki is meg kell élnie valamiből.

– Hát nem nemesi születésű hölgy?

– Nos, tekintve, hogy milyen nehéz körülmények között találtatok rám, tudhatnátok, hogy nem minden nemes tehetős is egyben. Ő a maranoni Linder báró hitvese volt. Hogy miért ment hozzá, arra szerintem ő maga sem tudja a választ. Lindernek nem volt se földje, se vagyona, és még csak vonzó férfinak sem mondhatták.

– „Mondhatták?” Meghalt?

– Igen. Sok hibája mellett még a lándzsával sem tudott bánni. A lyle-i Sir Gilbert végzett vele egy télidei tornán, nem egészen hat hónappal az esküvőt követően. Hogy Lady Constance miképp tud ilyen fényűző életet élni, azt az udvarban senki sem érti, és folyamatos találgatás tárgyát képezi a dolog. – Elgondolkodott. – Vajon rólam milyen pletykák terjednek? – Egy legyintéssel elintézte a kérdést. – Mindegy, gondolom, ő is ugyanolyan hasznos szolgáltatást nyújt az ismerőseinek, mint én nektek.

– Sohasem kérdezted erről?

Albert egyszerre képedt el és botránkozott meg.

– Édes jó Maribor, dehogy kérdeztem! És ő sem faggatózik az én ügyeimről. Csodálatosan érdektelenek vagyunk egymás iránt, ami nemcsak lehetővé, hanem örömtelivé is teszi a közös munkát.

– Szóval együtt háltatok – jegyezte meg Hadrian. A hangjában sem kritika, sem jóváhagyás nem bujkált, mindössze levonta a következtetést.

Albert közönyös álarca mögül előtűnt egy huncut mosoly.

– Kölcsönös érdektelenségünkön túl abban is hasonlítunk, hogy jottányit sem adunk az erkölcsökre, és irtózunk bárminemű megterhelő elköteleződéstől. Ám eme üresség kitöltésére ott vannak az ember egészséges testi vágyai. Csodálatos felállás: úgy illünk egymáshoz, mint a borsó meg a héja.

Royce, akit fáradó ujjai emlékeztettek arra, hogy még mindig a csomagját szorongatja, körülnézett, hová is tehetné a batyut. Eszébe jutott, hogy az alja még mindig sáros, így a kandalló alsó párkányára tette, közel a ropogó tűzhöz.

– Tehát fogalmad sincs, ki fogadott fel valójában, hogy ellopjuk a naplót?

– Nem nagyon.

– És Virgil Puck?

– Nos, az már más kérdés. Nyilván Lord Hildebrandt volt a megbízó, máskülönben iszonyú kényelmetlen volna, ha megérkeztek vele, és… – Albert szeme tágra nyílt, amikor összeállt a fejében a kép.

A várgróf jó összekötőnek számított. Szép arca jól mutatott előkelő társaságban, a legapróbb részletekig menően ismerte az etikettet, így könnyedén lavírozott az avryni arisztokrácia veszélyes vizein. Értelmes volt és ékesszóló, ám őt sem kímélte a nemeseket kínzó betegség, a kiváltságos élet okozta érzéktompulás. A házi kedvencek ugyanettől a nyavalyától szenvednek. A ház mellett nevelt kutyától sem lehet elvárni, hogy jobban feltalálja magát a vadonban egy tehénnél vagy egy csirkénél. A háziasított állatokból hiányzik az alapvető helyzetfelismerő képesség, az a készültség, amely mindenhol fenyegetést sejt, és amely életben tartja a kevésbé elkényeztetetteket. Albertet elnézve Royce most azt látta, hogy a várgróf megkérdőjelez mindent, amire addig a létét alapozta, és pontosan tudta, mi jár a piperkőc fejében: Az nem lehet… Ilyesmi csak másokkal történhet meg, velem nem.

Hadrian szólalt meg:

– Tehát Puck igazat beszélt. Semmi köze sem volt Lady Hildebrandthoz. Úgy látszik, ebben az esetben jobban ítéltem meg a személyiségét, mint te. – Elragadó mosolyt küldött a társának, ám nem mutatta sokáig. Royce úgy vélte, akkor hervadt le, amikor a zsoldos rádöbbent, hogy elősegítette egy ártatlan ember halálát.

Royce persze nem dőlt be ennek a mesének. Puck nem lehetett ártatlan; senki sem volt ártatlan. Valakinek valamilyen módon keresztbe tett, Royce pedig csak annyit szeretett volna tudni, hogy Puck ballépése milyen hatással lesz az ő életére.

– Akkor hát ki ölette meg Virgilt, és miért? – firtatta Hadrian.

– Sohasem fogjuk tudni kideríteni – felelte a tolvaj. – Kétszeresen titkosított a dolog. Vagy inkább négyszeresen, ha hozzávesszük Albertet és Constance-ot is. Lefogtunk egy költőt koholt vádak alapján, amelyek persze nem voltak annyira iszonytatók, hogy gyanút ébresszenek. Még én sem gyanakodtam. Aztán egy második csapat elvégezte a piszkos munkát, és nekik valószínűleg teljesen más mesét adtak be. Ez az egész szörnyen megnehezíti a felelősök felkutatását vagy a valódi indíték meghatározását.

– Nos, nem akarok érzéketlennek mutatkozni Puck úr végzetét illetően, de… – Albert az aranyakkal szemezett – …nagy szükségem lenne egy új zekére és nadrágra. Tudjátok, hogy fontos fenntartanom a látszatot, és…

– Csak rajta – biccentett Royce. – Vegyél el egy denentiust, de az új holmikkal várnod kell. Még mindig ki kell fizetni Gwent a szobáért, és az újabb istállószámlákat is.

– Akkor szerencsénk van, mert máris vár rátok egy újabb megbízás.

– Remélem, nem Lady Constance-on keresztül. Ezúttal szeretnék valami átláthatóbb melót. Olyat, amiben már előre tudom, mibe nyúlok.

– Á, nem, ezt nem Constance-on keresztül kaptuk, de… hát… – Albert habozott. – Szokatlan ügy.

Royce karba tette a kezét. Kezdett elege lenni a szokatlan ügyekből.

– Hogy értve?

– Hát, általában sokáig kell keresgélnem, mire munkát találok, de ez a fickó egyenesen engem, jobban mondva téged keresett. – Albert sokatmondón Royce-ra szegezte a tekintetét.

– Engem? – Ez a „szokatlan” ügy percről percre egyre rosszabbul hangzott.

Albert bólintott.

– A Köznemesek negyedében szállt meg. Nem árulta el a nevét, és azt sem, hogy miről van szó. Azt mondta, tudni fogja, ha visszatértél, és akkor majd felkeres.

– Tudni fogja?

Albert bólintott.

– Ezt mondta.

– Ez igazán kedvesen és megnyugtatón hangzik. Azt esetleg említette, honnan tudja, hogy Melengárban élek, vagy hogy egyáltalán honnan ismer?

– Nem, csak azt, hogy Colnorából jött, és, hogy is mondta… – Albert elgondolkodott. – Valami fura nevet említett, amiről a takarítószemélyzet jutott eszembe. Nem a Riyria nevet mondta, de az én számból hallva felismerte a szót. Hm, bárcsak eszembe jutna, milyen nevet mondott. – A várgróf a nagy összpontosításban tovább ráncolta a homlokát.

– Hagyd, ne is törődj vele – mondta neki Royce, és azt kívánta, bárcsak ő maga is megfogadhatná a tanácsot, de tudta jól, hogy a rejtélyes colnorai idegen a Poros nevet emlegette.