Freya Marske

Csodálatos világosság

A mű eredeti címe

A Marvellous Light

Copyright © 2021 by Freya Marske

Hungarian translation © Schmidt Jolán

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SCHMIDT JOLÁN

Szerkesztette

BOLLÓ LUJZA

ISBN 978 963 452 807 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Ajánlom ezt a könyvet a bárnak a világ végén,

és mindenkinek, akivel az ördög ott találkozott.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Régóta gyanítom, hogy egy regény köszönetnyilvánításának a hosszából meg lehet ítélni, hogy első könyvről van-e szó, és ezen a hagyományon nekem sem áll szándékomban változtatni. Úgyhogy kapaszkodjanak!

Először is: egy olyan könyv, amely a lakóhelyünk iránti felelősségünket hangsúlyozza, nem lenne teljes, hanem említeném meg, hogy e szavak nagy részét az ausztrál őslakos ngunnawalok által át nem engedett vidéken írtam, ahol a hagyományos tulajdonosok sok ezer éve gondozzák a földet.

És most jöjjenek a köszönetnyilvánítások!

Alexnek és Macey-nek, az összeesküvésben részt vevő szövetségeseimnek és műsorvezető társaimnak a Be the Serpent podcastben. Mindenkinek kellenek íróbarátok, szoktam mondani, vidáman, bölcselkedve és megtévesztő könnyedséggel. Ami alatt minden alkalommal azt értem, hogy: keress valakit, aki támogat téged, aki veled nevet, és veled tart az úton úgy, ahogy ti ketten tettétek velem. Most, hogy kimerítettem az évtizedre szánt őszinteségi keretemet, ne számítsatok tőlem 2030-ig semmi másra, csak iróniára és száraz sértegetésekre.

Magali Ferarénak, amiért minden egyes fejezetet azonnal elolvasott, amint megírtam. Emily Teshnek, amiért ilyen nagyon a szívén viselte ezeknek a fiúknak a sorsát. Kelsey-nek, Becca Fraimow-nak, Marina Berlinnek és Iona Datt Sharmának a különböző vázlatokhoz fűzött felbecsülhetetlen értékű megjegyzéseikért. Sam Hawke-nak és Leife Shallcrossnak, amiért leültek a kanapémra, és hagyták, hogy koktélokat készítsek nekik. Jenn Lyonsnak, amiért motivált és nevetett még akkor is, amikor én voltam soron az önsajnálatban.

A Fox Literary irodalmi ügynökség csapatának: Isabel Kaufmannak, Ari Brezinának és a fékezhetetlen ügynökömnek, Diana Foxnak, aki egy pillanatra sem kételkedett a történetben, de arra kért, hogy ne küldjek többé szexjelenetekben súlyos sérüléseket elszenvedett szereplőket. Bocsánat. Mondanám, hogy nem áll szándékomban újra megtenni, de mindannyian tudjuk, hogy ez hazugság lenne.

A Tordotcom Publishing kiadói csapatának: a hihetetlen szerkesztőmnek, Ruoxi Chennek, aki harcolt ezért a könyvért, és jobbá tette, továbbá mindenki másnak, aki hozzájárult a megvalósulásához, beleértve, többek között, Irene Gallót, Caro Pernyt és Renata Sweeney-t.

A Tor UK-nál köszönetet kell mondanom a mesés Bella Pagannak, Georgia Summersnek, Becky Lushey-nak és a Black Crow marketingügynökség lelkes csapatának. Nagyon örülök, hogy a könyv nálatok is otthonra talált.

Külön köszönet illeti Will Staehle-t a lenyűgöző, felejthetetlen borítótervért. És a néhai William Morris és William de Morgan uraknak, nem beszélve John Singer Sargentről, William Turnerről, Charles Rennie Macintoshról és minden más művészről, akiknek a dizájnjai és képei bekerültek ebbe a könyvbe. Szeretnék bocsánatot kérni a Wightwick Manortól, amiért oly sok dizájnelemet elloptam – a cornwalli nevű cambridgeshire-i házat, Penhallicket nagymértékben e csodálatos West Midlands-i, a nemzeti örökség részét képező birtok ihlette. Szívből ajánlom, hogy látogassák meg, ha a környéken járnak.

A könyvesboltosok boszorkánygyülekezetének, akik olvasták és támogatták ezt a könyvet még azelőtt, hogy annak „borítója” vagy a „fizikai formája” lett volna, és mindenkinek, aki blogolt, tweetelt, ’grammolt, ’tubolt vagy ’tokolt róla: csodállak titeket, és köszönöm nektek.

Mindazoknak az íróknak, akik előttem jártak, és megalkották azokat a történeteket, amelyek az én építőköveim voltak, a könyveket, amelyek összetartottak, és arra késztettek, hogy jobbra törekedjek. Egy szeretetteljes és hálás pohárköszöntő Terry Pratchett, Diana Wynne Jones, Georgette Heyer, Joan Aiken, P. G. Wodehouse, Dorothy Dunnett és Dorothy L. Sayers emlékére. És a kortársaimra a sci-fi–fantasy műfajában, akik szélesebbé, mélyebbé, gazdagabbá, furcsábbá és queerebbé teszik a műfajt. Örülök és megtiszteltetés számomra, hogy egy időben dolgozhatom veletek, ugyanazokban a terekben, mint ti.

Cosmasnak, aki remélem, hogy egy nap elolvassa ezt: te voltál a nyüstfonal a vetülékfonalamhoz, amikor a szövetem formálódott, és tudom, hogy a barátságunk nélkül nem jutottam volna el idáig.

A testvéreimnek, amiért velem együtt fantasykönyvekbe temetkezve nőttek fel, és pont olyan humorérzékük van, mint nekem, továbbá a szüleimnek, hogy csodálatos, szerető, támogató emberek, akik egyáltalán nem hasonlítanak a könyvben szereplő szülők egyikére sem. (És külön köszönet édesanyámnak, az első személynek, aki azt mondta, hogy nem tudta letenni ezt a könyvet, és aki megbocsátotta nekem, hogy el kellett olvasnia a szexi részeket.)

És végül köszönettel tartozom mindenkinek, aki végignézte, ahogy megtanultam írni, élőben és színesben az interneten, és akiknek a megjegyzései, a társasága tartotta bennem a lelket a hosszú évek alatt, amíg fejlesztgettem az eszköztáramat. Rajongóim, ez a köszönet nektek szól! Meséljetek továbbra is mindarról, ami érdekel titeket, és ne hagyjátok, hogy bárki bármi másra tanítson titeket.

1

Reginald Gatlinget egy tölgyfa tövében érte a végzet a tovaillanó nyár utolsó vasárnapján.

Kapkodva szedte a levegőt, miközben a fának dőlve ült; minden lélegzetvétel olyan volt számára, mintha tűvel szurkálnák a tüdejét. Nem érezte a lábát, sőt megmozdítani sem tudta – mintha viaszból lett volna, amelyet valahogyan a testéhez erősítettek. Ha a kezét a zsibbadt végtagra fektette, a hányinger kerülgette, ezért inkább erőtlenül a fűbe markolt. A vérfoltos ingén lévő szakadáson át a fa érdes kérge a bőrét horzsolta. Azt, hogy ekkora lyuk éktelenkedett a ruháján, csakis magának köszönhette; nem eredt futásnak időben, így a legjobb menekülési útvonalnak a St. James’s Park-beli tavat szegélyező szederbokrok tűntek. Az ágak-bogak pedig megtették a magukét.

A vért viszont annak köszönhette, ami a bokrok után következett.

– Nézd, hogy liheg! – jegyezte meg a két férfi egyike, a hangja csöpögött a gúnytól. – Mint egy kutya!

A legjobb, amit jelen helyzetben erről a férfiról el lehetett mondani, az volt, hogy többé-kevésbé eltakarta Reggie elől a délutáni égbolton lassan alábukó, vakító napot, amelyet úgy fogott közre a kék ég egy-egy darabkája, mintha egy csúzliba helyezett égő szikla volna. Csak lebegett ott. Várt. Bármelyik pillanatban elszabadulhat, rájuk zuhanhat, és akkor mindannyian megsemmisülnének a fényességben.

Reggie köhögött, megpróbálta elűzni az elméjében örvénylő ostoba gondolatokat. A mellkasa újfent fájdalmasan görcsbe rándult.

– Ej-ej! – szólalt meg a másik férfi. – Legalább legyünk civilizáltak! – Az ő hangjában nyoma sem volt a gúnynak. Olyan nyugodtnak, érzéketlennek tűnt, mint maga az égbolt. Reggie minden megmaradt bátorsága semmivé foszlott.

– George! – mondta Reggie. Egy fohász.

A nyugodt hangú George a park irányába nézett, Reggie csak a selyemmellénye hátát és a fehér ingujját látta; a kézelőjét finnyásan felhajtotta, mégis pettyezte pár csepp vér. A zöld mezőt méregette a kis domb lábánál, ahol a tölgyfa is emelkedett. Ezen a nyári vasárnapon a park tele volt emberekkel, akik még egyszer, utoljára ki akarták élvezni a szép időt az ősz beköszönte előtt. Gyerekek sikongattak és szaladgáltak, lepotyogtak a fákról, vagy kavicsokat dobáltak a felháborodott kacsákra. Baráti társaságok piknikeztek, párok andalogtak, a hölgyek napernyői időnként összeértek, ahogy elhaladtak egymás mellett a sétányon, ők pedig megragadták az alkalmat, hogy megigazíthassák a csipke kézelőjüket. Férfiak szunyókáltak szalmakalappal az arcukon, vagy fűszálat rágcsáltak, miközben a könyökükre támaszkodva egy könyvet lapozgattak.

Egyikük sem nézett George-ra, Reggie-re vagy a másik férfira, de ha mégis, a tekintetük egyszerűen átsiklott rajtuk. Egyikük sem vetett egy pillantást sem arrafelé, amikor a kiabálás elkezdődött. Akkor sem, amikor folytatódott.

Reggie épphogy ki tudta venni az egyenetlen levegő vibráló surrogását, amely a függönybűbájt jelezte.

George megfordult, közelebb lépett, és a nadrágjára külön figyelmet fordítva leguggolt, miközben lesöpörte a port a cipője kifényesített orráról. Reggie egész teste, a viaszszerű lábával együtt, ösztönösen megpróbált elhúzódni a mosolygó férfitól. Az idegszálai emlékeztek a fájdalomra, mire a teste a durva fakéreghez nyomódott; át akarták préselni a fán – hogy valamiképp feloldódjon.

Ám a fa szilárd volt, akárcsak George.

– Reggie, drága fiam! – sóhajtott fel a férfi. – Megpróbáljuk újra? Tudom, hogy egy részét megtaláltad magad, és azt hitted, elrejtheted előlünk.

Reggie csak bámult rá. Valahol a távolban felhangzott egy gyermek éles, meglepett jajveszékelése; valószínűleg felhorzsolta a térdét.

– Mégis mi a fenét gondoltál, mi hasznod lesz belőle? – kérdezte George. – Pont neked? – A nyilvánvalóan költői kérdés után felállt, és egy kurta mozdulatot tett a társa felé, aki erre elfoglalta a helyét Reggie előtt.

Gyerünk! – gondolta Reggie, az immár újra vakító napkorongba hunyorogva. Vesd ránk magad! Most lenne itt az ideje.

– Megtaláltad. Magadhoz vetted. Mondd el, mi az! – követelte a férfi.

– Nem tehetem – felelte Reggie, vagy legalábbis megpróbálta. A nyelve megrándult.

A férfi összekulcsolta a kezét. Semmi kifinomultság nem volt a technikájában, de jóságos ég, nagyon gyorsnak bizonyult! Az ujjai szélsebesen formálták meg a hevenyészve kivitelezett bölcsőket, amelyek nyomán fehéren ragyogó bűbáj kelt életre, mielőtt Reggie egyáltalán levegőt vehetett volna. Aztán a férfi megragadta Reggie kezét. A szorításából nem volt menekvés. Sűrű szemöldökét összevonta, és olyan töprengő arckifejezéssel nézett le Gatling tenyerére, mintha meg akarná jósolni belőle, milyen jövőre számíthat.

Rövidre, gondolta Reggie görcsösen, majd a fehér bűbáj végigkúszott a bőrén, ő pedig újra felsikoltott. Mire mindez véget ért, az egyik ujja furcsa szögben állt: kificamodott, amikor kiszabadította magát a férfi szorításából.

– Mi az?

A kötés ezúttal érzékelte Reggie kétségbeesését, hogy engedelmeskedni szeretne, és választ akar adni a kérdésre. Ő maga az érzékeny, lüktető nyelvét olyannak érezte, mint amikor a bűbájt rábocsátották: mintha egy sistergő szerszámmal megbillogozták volna. Nyöszörgött, és a kezébe temette az arcát. A hang, amit kiadott, eljutott ugyan a levegőbe, a parkbéli idillre mégsem volt semmilyen hatással. A körülöttük lévő emberek akár egy festmény alakjai is lehettek volna, akik boldog öntudatlanságukban észre sem vennék a galéria márványpadlóján hisztiző kisgyermeket, mert ők biztonságban vannak a keret másik oldalán.

– A fene vigye el! Te átkozott kis féreg! – káromkodott a férfi. – Uram! Nézze csak!

– A pokolba! – George csupán ennyit fűzött hozzá, miközben Reggie nyelvét bámulta. A kötés szimbóluma bizonyára ott izzott rajta. Reggie határozottan így érezte. – Ez nem a saját műve. A titokbűbájnak pedig megvannak a maga korlátai. Meg lehet kerülni. – A férfi elkomorult. – Mi az, Reggie? Játszd el, ha szükséges! Írd le, rajzold le a porba! Találd meg a módját!

Az ötlet hallatán Reggie-ben feléledt a remény. Amikor megpróbálta megmozdítani a kezét, azt egyszerre szemrehányó forróság árasztotta el, aztán ugyanolyan makacsul nem mozdult, mint a lába. Nem. Ez egyikük számára sem lesz könnyű.

George szeme összeszűkült.

– Rendben. Hol van most?

Reggie teljes őszinteséggel vállat vont.

– Hol láttad utoljára?

Ahogy a kötés által okozott fájdalom végiglüktetett Reggie-n, nem merte próbára tenni a hangját. De amikor a kezét arra utasította, hogy emelkedjen fel, az engedelmeskedett. Kétségbeesetten intett vele.

– Na! – szólalt meg George társa. – Végre jutunk egyről a kettőre.

– Valóban. – George újra végighordozta a tekintetét a parkon. Észak felé nézett, aztán lassan körbefordult, mint egy eltévedt ember, aki tájékozódási pontokat keres. Amikor leírt egy teljes kört, nekiállt felépíteni a saját varázslatát; elegáns ügyességgel, akár egy apró fogaskerekeket egymásba illesztő ékszerész.

George széttárta a varázslattal teli két kezét, mire egy térkép jelent meg a levegőben Reggie előtt, mintha a kínzója egy kis terítőt rázott volna ki, és akasztott volna fel egy kötélre. Kék vonalak izzottak a levegőben a semmi háttere előtt. A legvastagabb vonal jelölte a Temze ismerős kígyóját, e körül terült el a város.

Reggie az irodája hozzávetőleges helyére bökött. Az ujja semmi kézzelfoghatót nem ért, de a térkép azonnal megváltozott, és London egy sokkal kisebb részletét mutatta. A folyó képezte a terület keleti és déli határát, amely nyugaton Kensingtonig, északon pedig a Hyde Parkig húzódott. Csodálatos bűbáj volt. Reggie azon tűnődött, vajon milyen részletek tárulnának fel, ha tovább bökdösné a térképet.

– Ne azt mutasd, ahol most vagyunk, te idióta!

Ezúttal Reggie-nek sikerült ráböknie magára az épületre: ironikus módon pusztán egy kőhajításnyira keletre volt onnan, ahol jelenleg tartózkodtak, bár Reggie ujja közelebb esett a Whitehallhoz, mint a St. James’s keleti végéhez.

– Az irodád? – George most először tűnt meglepettnek.

Reggie-nek még sikerült bólintania, mielőtt az épp szunnyadó kötés büntetésképp felizzott volna. Alig vette észre, amikor a térkép szertefoszlott. A nyelvét kinyújtotta, mintha így képes lenne eltolni magától a fájdalmat. Könnyek patakzottak az arcán. A két férfi a parkon át az épület irányába nézett.

– Akarja, hogy…? – kezdte a másik férfi.

– Nem – felelte George. – És úgy hiszem, csak ennyire tudjuk megkerülni a kötést. De ez elég is lesz. Fejezd be! – George nem nézett Reggie-re. – Végeztünk.

A sapkás férfi ismét gyorsan mozdult. Az utolsó előtti dolog, amit Reggie látott, a fehér áradat volt, amely pókhálószerűen borította be az egész testét. Az utolsó dolog, amit látott, miközben még egyszer levegőt vett, az volt, ahogy a nap megcsillan George sétapálcájának a tetején, amint a férfi átlépett a saját varázslata függönyén, és lesétált a dombon, minden sietség nélkül – mint aki épp sehová sem siet.

2

Mielőtt a nap véget érne, Robin egészen biztosan behúz egyet valakinek.

Az erre legesélyesebbek listáját jelenleg a családja birtokának intézője és az a fickó vezette, aki aznap reggel a belügyminisztérium bejáratához vezető lépcsőn az esernyőjével megszúrta Robin lábát. És bár Robin sohasem ütne meg egy nőt, az egyébként sem valami remek hangulata tovább romlott, ahogy a gépírónője szünet nélkül az íróasztalához kocogtatta a gyűrűjét.

Robin összeszorította a fogát. Nem akart zsarnoknak tűnni, és csekélységek miatt ráripakodni a lányra, különösen nem az első munkanapján. Inkább megvárja, amíg a bokszklubjában lesz, és egy készséges ellenfélen vezetheti le az indulatait.

Amikor valaki a külső irodába lépett, a kopogás abbamaradt. Robin kihúzta magát az íróasztala mögött, és az egyik rendezetlen papírhalmot néhány centivel balra tolta, eleve kudarcra ítélt kísérletet téve arra, hogy az irodája kevésbé tűnjön egy hurrikán sújtotta könyvtárnak. Ez lesz tehát a kilenc órai megbeszélése.

Remélhetőleg a másik félnek van legalább némi fogalma arról, mit is kellene megbeszélniük.

– Mr. Courcey! – hallatszott be Miss Morrissey hangja. – Jó regg…

– Itt van?

– Igen, de…

A léptek nem torpantak meg, a beszélő egyenesen a szobába lépett.

– Mi a csudát csináltál? Én… – A csend elragadta a férfi szavait, ahogy a tekintete megállapodott Robinon. Az ajtótól néhány lépésre megállt. Mivel az irodát meglehetősen kicsire szabták, ez azt jelentette, hogy a férfi íróasztalától sem sok választotta el.

Robin nyelt egyet. Alig egy másodpercig megkönnyebbülés érződött a jövevény hangjában, a szája pedig elragadó mosolyra húzódott. Ám mind a megkönnyebbülés, mind a mosoly olyan hirtelen, olyan dermesztő teljességgel tűnt el, hogy Robin már-már meggyőzte magát: csak képzelte az egészet.

A férfi egyik kezéből a másikba vette a nála lévő bőrmappát. Karcsú és sápadt volt, világos, színtelen hajjal és az arcán olyan barátságtalan kifejezéssel, mintha valamibe belelépett volna az utcán, aminek a szaga csak most jutott volna el az orráig.

Robin vágyakozva gondolt arra, hogy épp neki húzzon be egyet.

– Mi a fene ez? Hol van Reggie?

– Ki az a Reggie? – Robin már így is nehéz reggelt tudhatott maga mögött. Egyébként sem állt távol tőle, hogy a durvaságra durvasággal feleljen. – És maga ki a fene, ha már itt tartunk?

A kék szempár összeszűkült. Ez volt az egyetlen színfolt a férfi arcán – sőt az egész megjelenésében. A ruházata rendezett és kitűnő szabású volt, de minden árnyalata ugyanolyan jellegtelennek és egyhangúnak hatott, akár a seszínű haja.

– Dánia királynője – felelte a férfi hűvös gúnnyal.

Robin összekulcsolta a kezét az asztalon, hogy ne az asztal szélébe markoljon. Ez az ő felségterülete volt, bármennyire is szerette volna, ha nem így van.

– Én pedig Leonardo da Vinci.

Miss Morrissey megjelent az ajtóban, bizonyára megérezte, hogy hamarosan vér fog folyni, ha hevesebbé válik a szóváltásuk. Robinnak sikerült megállnia, hogy úgy bámuljon a nőre, mint amikor először találkoztak, alig negyedórával azelőtt. Persze találkozott már indiaiakkal – sőt még néhány női köztisztviselővel is összefutott, bármennyire is ritkaságszámba ment az ilyesmi. Arra viszont nem számított, hogy egy egyszerre indiai és női tisztviselő higgadtan Miss Adelaide Harita Morrissey-ként, az egyetlen beosztottjaként mutatkozik be neki, és szemrehányó megjegyzések sorát zúdítja rá, miszerint a miniszter igazán hamarabb is találhatott volna egy utódot, ha Mr. Gatling új pozíciót kapott. Elnézést kért az íróasztalon uralkodó káoszért, de úgy gondolta, talán kezdhetnek majd vele valamit az első találkozó után, ami… jóságos ég, öt perc múlva esedékes. Arra kérte, foglaljon helyet, majd megkérdezte, hozzon-e egy kis teát.

Miss Morrissey most a dán királynő karjára tette a kezét.

– Mr. Courcey! – mondta sietve. – Az úr Sir Robert Blyth. Ő Mr. Gatling utódja.

Robin összerezzent, majd elátkozta magát érte. Előbb-utóbb hozzá kell szoknia ehhez az átkozott nemesi címhez.

– Sir Robert – folytatta a nő –, az úr pedig Mr. Edwin Courcey. Ő a különleges összekötő. Leginkább vele fog dolgozni.

– Utód. – Courcey metsző tekintettel nézett a nőre. – Mi történt Reggie-vel?

Reggie, Robin mostanra már rájött, Gatling volt. Ha ő és Courcey baráti viszonyt ápoltak, és Gatling nem vette a fáradságot, hogy szóljon a kollégájának, hogy továbbállt – vagy továbbállították, mivel őfelsége köztisztviselői karában dolgozni olykor olyan volt, amilyen –, akkor ez a látogató meglehetősen kellemetlen viselkedésére nem, de a meglepődésére magyarázattal szolgált.

Miss Morrissey nem tűnt elégedettnek.

– Senki nem mondott nekem semmit. Próbáltam elmagyarázni a miniszter hivatalának és a Gyűlésnek, hogy még Reggie-től is furcsa, hogy két hétre szó nélkül eltűnik. Aztán pénteken kaptam egy szűkszavú üzenetet, amelyben az állt, hogy hétfőn érkezik az utódja. És most itt van.

Courcey Robinra szegezte a tekintetét.

– Sir Robert! Kinek a rokona, akit ismerhetek?

– Biztosra veszem, hogy valójában senkié – szűrte a szavakat Robin a fogain keresztül. Bár ez talán nem teljesen volt igaz; a szülei meglehetősen közismertek voltak. Erről gondoskodtak. De a leplezetlen sznobizmus arra késztette Robint, hogy dacoljon a férfival.

– Ó, az isten… – Courcey hirtelen elhallgatott. – Nem hiszem, hogy számítana. Köszönöm, Miss Morrissey!

A gépírónő bólintott, és visszament a saját asztalához, becsukva maga mögött az ajtót.

Robin áthelyezte a testsúlyát a székében, és próbált megszabadulni a csapdábaesettség érzésétől. Tényleg szűkös volt az iroda, ráadásul sötét is. Az egyetlen ablak félszegen a mennyezet közelében árválkodott, mintha azt sugallta volna, hogy csak kényszerűségből van ott, és nem áll szándékában bármilyen kilátással szolgálni.

Courcey helyet foglalt az íróasztallal szemközti széken, kinyitotta a mappáját egy üres papírlapnál, tollat húzott elő a mellénye egyik zsebéből, és mindkettőt az asztalra tette. A mozdulataiból érződött, hogy nem akarja az idejét vesztegetni.

– Ahogy azt Miss Morrissey mondta, én vagyok a miniszter összekötője, ami azt jelenti, hogy…

– Melyik miniszteré?

– Hah – felelte Courcey fanyarul, mintha Robin egy komolytalan viccel szórakoztatná, nem pedig egy kétségbeesett kérdést tett volna fel.

– Nem. Komolyan kérdeztem – erősködött Robin. – Egyenes választ adjon nekem! Nem ülhetek itt egész nap úgy, mintha tudnám, mi a fenét kellene csinálnom, mert fogalmam sincs. Ma reggel egy órába telt, mire megtaláltam ezt a helyet. Számtalan ajtón kellett bekopogtatnom hozzá. A Különleges Bel- és Panaszügyek Hivatalának titkára. És ez az! Az egész iroda! Nem tudom, melyik minisztérium vagy bizottság alá tartozik. Még azt sem tudom, kinek jelentek!

Courcey felvonta a szemöldökét.

– Ön közvetlenül Asquithnek jelent.

– Én… Micsoda?

Ez semmiképp sem lehetett igaz. Ez egy olyan jelentéktelen pozíció volt, amelyről senki sem hallott – és mégis, motyogta Robin fejében egy halk hang, saját gépírónője van, ahelyett hogy egy egész szobányihoz férne hozzá –, és azért kapta Robin, mert a szüleinek sikerült rossz embert az ellenségükké tenniük, a következményeket pedig a fiuk viselte. Healsmith nem nézett volna ilyen önelégülten, ha Robin új munkája azzal jár, hogy közvetlenül a miniszterelnöknek kell jelentenie.

Courcey most már tényleg úgy festett, mint aki citromba harapott.

– Tényleg fogalma sincs róla, mi ez a munka.

Robin idegesen megvonta a vállát.

– Különleges ügyek. Különleges összekötő. – Courcey csinált valamit a kezével, összeérintette, majd eltávolította egymástól az ujjait. – Különleges. Tudja.

– Maga valamiféle… kém? – kockáztatta meg a kérdést Robin.

Courcey kinyitotta, majd becsukta a száját. Aztán újra kinyitotta.

– Miss Morrissey!

Az ajtó kinyílt.

– Mr. Courcey…

– Mit… – kezdte Robin – …csinál a tolla?

Hosszú szünet következett. Az iroda ajtaja ismét becsukódott. Robin nem nézett fel, hogy megbizonyosodjon róla, Miss Morrissey előrelátó módon a másik oldalon maradt. Túlságosan lefoglalta, hogy Courcey tollát bámulja, amely állt. Nem is! Mozgott! A tollhegy gyors hurkokat vetett a legfelső papírlapon. A jobb felső sarokban ott volt a dátum: 1908. szeptember 14., hétfő. A kék tinta még száradt. Miközben Robin figyelt, a toll visszaóvakodott a papír bal szélére, és ott várakozott lebegve, mint egy inas, aki reméli, hogy senki sem látta, hogy majdnem elejtette a sótartót.

– Ez egy meglehetősen egyszerű… – kezdte Courcey, majd elhallgatott. Talán mert rájött, hogy az egyszerű szót olyasmire alkalmazza, ami minden, csak nem egyszerű.

Vagy nem.

Robin elméje furcsán üres volt, mint néha egy különösen kegyetlen vizsga végeztével. Mintha az ujjaival kikanalazott volna belőle minden érdemlegeset, hogy aztán komoran a lapra kenje. Utoljára akkor érezte így magát, amikor megtudta, hogy a szülei meghaltak. Meglepődöttség helyett ez. Egy kiürült, kifacsart tér.

Robin ide-oda mozgatta a kezét a toll és a mennyezet között. Semmi. Nem voltak ott drótok. Bár fogalma sem volt róla, miként lehetne ehhez hasonló jelenséget létrehozni drótokkal. De a cselekedet szükségesnek tűnt, a gyakorlatiasság utolsó levegővétele, mielőtt Robin kénytelen lett volna elfogadni mindazt, ami rázúdult.

– Szóval… – kezdte szánalmas kísérletét, hogy könnyednek tűnjön – …amikor azt mondja, különleges…

Courcey most úgy nézett Robinra, mintha egy szokatlan állatfaj lenne, amellyel a vadonban találkozott, és amelynek nagy szája van, tele még nagyobb fogakkal. Egyszóval úgy nézett ki, mint aki birkózómérkőzésre készül, és csodálkozik, hogy Robin még nem csapott le rá.

Egymásra meredtek. Courcey szempilláinak sápadt végén egy pillanatra megcsillant a szoba gyenge fénye. Nem volt jóképű, de Robint még sohasem vizsgálta ilyen közelről egy másik férfi, az előjátékot leszámítva. Az erőteljes intimitásra Robin teste zavarba ejtő jelzésekkel reagált.

– Tudja – szólalt meg Robin –, kezdem azt hinni, hogy valami tévedés történt.

– Hogy maga milyen éles eszű! – jegyezte meg Courcey, még mindig az oroszlánszelídítőkre jellemző feszültséggel.

– Talán hiányzik egy-két kulcsfontosságú képesítésem ehhez a pozícióhoz.

– Valóban.

– Gondolom, a maga Gatling cimborája is képes egy csettintéssel galambokat elővarázsolni az íróasztalfiókjából.

– Nem. – Courcey elnyújtva ejtette ki a szót. – Ez a pozíció a belügyminisztérium alá tartozik, a mágusokhoz semmi köze. Én vagyok ugyanis a Mágikus Gyűlés főminiszterének az összekötője.

– Mágikus. Mágus. Mágia. – Robin ismét a tollra pillantott. Az továbbra is békésen lebegett. Robin nagy levegőt vett. – Rendben.

– Rendben? – A hangjából kihallatszódó elkeseredés szinte emberivé tette a férfit, emellett egy pillanatra az arcán is felragyogott valamiféle érzelem. – Őszintén? Azt várja, hogy elhiggyem, ez az első alkalom, hogy bármiféle varázslattal találkozik, mégis itt ül, anélkül hogy… A legtöbb pedig, amit mondani tud, az az, hogy „rendben”? – A kék szempár ismét őt fürkészte. – Ez valami vicc? Reggie vette rá erre?

Mintha kissé későn reagált volna. Robin a legszívesebben elnevette volna magát. De Courcey nem a reményhez hasonló, teljesen normális érzelemmel a hangjában tette fel a kérdést. A tekintete elsötétült, úgy halványult el benne a fény, mint amikor egy gyertya kialszik. Olyan ember rezignált arckifejezése volt ez, akit gyakran megtréfáltak, és aki tudta, hogy a tréfa után nevetést várnak tőle, még akkor is, ha az inkább kegyetlen volt, mint vicces. Robin már látta ezt az arckifejezést a szülei pazar vacsoraestjein, amikor a tréfálkozó személy legtöbbször maga Lady Blyth volt.

– Ez nem vicc – jelentette ki határozottan. – Mégis mit mondhatnék?

– Ugye nem fogja azt állítani, hogy megőrült?

– Nem érzem magam őrültnek. – Robin kinyújtotta a kezét, és megérintette a tollat. Arra számított, hogy mozdíthatatlanul áll majd a levegőben, de az írószerszám hagyta, hogy megfogja és mozgassa. Amikor elengedte, sietség nélkül visszalebegett a papír széléhez.

– Honnan tudja, hogy maga mit akar tőle?

– Nem érző lény – felelte Courcey. – Megbűvölték.

– Tessék?

Courcey mély levegőt vett, és összekulcsolta a kezét. Robin, aki hosszúra nyúlt magyarázatokat előadó tanárok keze alatt szenvedett a Pembroke College-ban, a neves oxfordi egyetemen, felismerte a jeleket, és megacélozta magát.

Ahogy sejtette, a Courcey száját elhagyó szavakat kisvártatva már képtelen volt követni. Úgy látszik, a mágia a természeténél fogva éppoly körülményes, mint a latin nyelvtan, és ugyanolyan, az apró részletekre is kiterjedő figyelmet igényel, még akkor is, ha csupán arról van szó, amit Courcey kisebb tárgyak megbűvölésének hívott.

A toll, amelyet, mint kiderült, hatalmába kerített a segítő szándék, takaros, hegyes betűkkel lejegyezte mindazt, amit Courcey mondott. Leírva sem volt sokkal több értelme. Robin tekintete megakadt a „mint egy törvényes szerződés” kifejezésen, amikor Courcey elmagyarázta, hogy a brit mágusok a bölcsőknek nevezett gesztusok sorozatát használják arra, hogy meghatározzák bármely varázslat feltételeit, beleértve azokat is, amelyek egy ártatlan tollat képessé tettek arra, hogy nyughatatlanul ide-oda járjon a papíron.

– A toll maga írja alá a szerződést? – kérdezte Robin; érezte, hogy nem bírja már sokáig. Ezzel kiérdemelt az összeszorított szájú látogatójától egy újabb gyanakvó pillantást, amiből Robin arra következtetett, hogy Courcey azt hitte, megint tréfál. – Mutasson valami mást! – próbálkozott inkább. – Bármit.

Courcey egy pillanatra ráharapott az alsó ajkára. Kihúzott valamit ugyanabból a zsebéből, amelyben a varázstollat tartotta, majd hátranézett a válla fölött, mintegy megbizonyosodva arról, hogy az ajtó zárva van.

Az izgatottságtól bizseregni kezdett Robin fejbőre. Nem gondolta, hogy Courcey valóban ártani akarna neki; a férfi túlságosan tüskés természetű volt. Ha a sármjával próbált volna hatni rá, Robin talán jobban aggódik.

Courcey egy egyszerű, a két végén összecsomózott barna zsinórt húzott elő a zsebéből, amelyet aztán a két keze köré tekert. Ezután a két kezét úgy fél méterre eltartotta egymástól, megfeszítve a zsinórt.

– Mint a macskabölcső – jegyezte meg Robin. Majd egy „Ó!” hagyta el az ajkát, amikor végre megértette a lényeget. – Bölcső.

– Igen. Most maradjon csendben! – Courcey ismét ráharapott az ajkára, a szép szemöldökét pedig összevonta.

A macskabölcsőt ketten játszották: az egyik ember tartotta a zsinórt, amelyet a másik az ujjaival egy új alakzatot kialakítva átvett. Courcey azonban egyedül csinálta mindezt, és a bonyolult minta, ami kialakult, miután ide-oda mozgatta az ujjait, és a hüvelykujjával hurkokat vetett, semmi hasonlóságot nem mutatott a koporsóhoz, a szőnyeghez vagy bármely más elrendezéshez, amelyre Robin a gyerekkorából emlékezett. Utoljára akkor játszotta ezt a játékot.

Az íróasztalon nyugtatta a kezét, de most kezdte úgy érezni, mintha egy jégszekrény tetejét érintené. Már-már maga előtt látta a saját és Courcey lélegzetét, akárcsak télen a hidegben.

Merthogy valóban látta is.

A ködfátyol egyetlen sűrű felhővé vált közöttük, egy diónyi méretű fehér röggé.

Courcey ujjai továbbra is úgy mozogtak, mintha hajlékony horgolótűk lennének. Majdnem egy teljes perc múlva valami csillogva előbukkant.

Robin sosem volt az a fajta, aki a londoni Királyi Társaság jegyzőkönyveit bújta, és ő maga sosem nézett bele egy mikroszkópba sem. De tudta, mi ez az alakzat. A hópehely akkora volt, mint egy kisebb pénzérme, de a fény megcsillant rajta, apró, összetett formákat és különféle színeket fedve fel. Egyre csak növekedett.

Courcey arckifejezése is megváltozott; a megvetést felváltotta egy másik érzelem, mint amikor az ecset hegyével felvitt vízfesték szétterül a benedvesített papírlapon. Koncentráció. Elégedettség. A tekintetét a növekvő hópelyhen tartotta, és egyenletes ritmust tartva meg-megpendítette az összegabalyodott zsinórháló egy-egy szakaszát a mutatóujjával.

Amikor a hópehely elérte egy kisebb alma méretét, Courcey gyorsabban mozgatta az ujjait, mire a hópehely egy kis tócsává olvadt Robin asztalán.

Úgy tűnt, a férfi valamiféle reakciót vár tőle. Robinnak fogalma sem volt róla, mit mondjon. Amikor a különös gonddal létrehozott hópehely elolvadt, egy pillanatra belehasított a fájdalom. Csendben, ámulatot keltve bűvölte el, hogy Courcey minden szűkszavú, gyakorlatias viselkedése ellenére ilyen szép varázslatot választott számára. A legszívesebben azt mondta volna, hogy a francia Monet egyik hófestményére emlékeztette, amelyet épp tavaly adtak el a szülei egyik jótékonysági árverésén, de kínosan érezte volna magát.

– Ez nagyon szép volt – mondta végül. – Bárki meg tudja ezt csinálni? Ha csak… szerződést kell kötni, és megtanulni, hogyan kell az ujjainkat mozgatni.

– Nem. Az ember vagy mágiával születik, vagy anélkül.

Robin megkönnyebbülten bólintott. Még mindig furcsának és lenyűgözőnek, alig hihetőnek találta az egészet. De itt volt ő, a hiszékeny férfi, és senki sem várta tőle, hogy az ujjaival hadonászva valamiféle részletes szerződést kössön egy megfoghatatlan erővel. Ezzel valószínűleg együtt tud élni.

– De ha ezt a pozíciót olyan emberek töltik be, akik nem mágiával születtek – mondta –, akkor bizonyára hozzászokott már ahhoz, hogy elmagyarázza nekik ezt a különleges helyzetet.

– Általában a főminiszter tesz javaslatot arra, kit nevezzenek ki. Valakinek az unokatestvére. Valaki, aki ugyan nem bír mágiával, de tud a létezéséről. – Courcey a homlokát ráncolta. – Lorne miniszter úr a főminiszter barátja, ő mindig is megértette…

– Ó! – vágott közbe Robin. – Nem Lorne volt az. Ő szabadságon van. A felesége nem örvend túl jó egészségnek. Healsmithnek köszönhetem ezt a munkát.

Courcey megrázta a fejét, a homlokán elmélyültek a ráncok.

– Nem ismerem. És ha ő nem tudja… Az ördög vigye el, micsoda zűrzavar! És mindez nem magyarázza meg, hová tűnt Reggie, és hogy miért van egyáltalán szükség egy új emberre. – Felállt, eltette a tollat és a zsinórt is, felvette a mappáját, és megfordult, hogy távozzon.

– Várjon! – szaladt ki Robin száján. – Nem úgy volt, hogy… megbeszélést tartunk?

– Egy napra elég egy titokról lerántani a leplet. Nincs időm arra is, hogy végigvegyem magával a munka minden csínját-bínját. Kérdezze meg Miss Morrissey-t! A látottak alapján már egyébként is magához ragadta a gyeplőt. – Megkocogtatta a mappát. – Ez várhat holnapig. – Ha korábban bármiféle érzelmet lehetett is látni a férfin, az mostanra teljesen eltűnt. A tekintete azt sugallta, hogy nem lenne boldogtalan, ha visszatérve azt látná, hogy Robin ugyanolyan hirtelen tűnt el ebből az irodából, mint ahogyan megjelent.

A férfi távozott. Robin végighúzta az ujjbegyét az asztalon lévő kis tócsán, csíkokat hagyva maga után.

– Sir Robert?

– Miss Morrissey! – Robin mosolyt erőltetett az arcára. A válla már pusztán ettől az egyszerű gesztustól ellazult.

A gépírónője becsukta az iroda ajtaját, és nekitámaszkodott.

– Magasságos egek, micsoda zűrzavar!

– Ezt mondta Courcey is.

– Fogalmam sem volt róla, hogy nem tudja. – Miss Morrissey tekintete ugyancsak egy oroszlánszelídítőére emlékeztetett, de az övé még Courcey-énál is félelmetesebbnek tetszett. Úgy festett, mint aki az oroszlánbőrök aktuális eladási árát számolgatja. Robin azt latolgatta, vajon mekkora az esély arra, hogy az elmúlt percekben egy poharat az ajtónak nyomva hallgatózott. – Még sohasem volt részem lámpagyújtásban. Mit mutatott magának?

– Lámpagyújtás?

– Mi vagyunk az emberiség csodálatos világossága? Ó, dehogy, maga nem… A kifejezés nyilvánvalóan biblikus, de a franciák a déclipser szót használják. Ez az ő kísérletük a szójátékra. Pandzsábi nyelven semmi köze a fényhez, vagy levedlett kígyóbőr, vagy visszahúzódó dagály, attól függően, hol van az ember…

– Állj! – vágott közbe Robin. Ez tényleg olyan volt, mintha újra az egyetemen lennének. – Könyörgöm, Miss Morrissey, tegyen úgy, mintha nagyon ostoba lennék! Egyszerű szavakat használjon.

– Lámpagyújtás. A varázslat felfedése. – Miss Morrissey bocsánatkérően nézett rá. – Talán hozhatom azt a teát?

– Teát – mondta Robin megkönnyebbülten. – Pontosan erre van szükségem.

Negyedórával később már meg is itták a kanna tartalmát, és elfogyasztottak egy tányér aprósüteményt. Robin megtudta, hogy Adelaide Harita Morrissey letette a versenyvizsgát, hogy a Postahivatalnál dolgozhasson, aztán maga Lorne miniszter csábította el a kezdő csoportvezetői állásából, mert a nagyapja és ő ugyanabba a klubba jártak, és éppen akkor említette meg a nevét, amikor Lorne olyasvalakit keresett…

– Mint én – fejezte be a mondatot Miss Morrissey, lenyelve az utolsó falat kekszet. – Mint Reggie… Mr. Gatling.

– Magának nincs… varázsereje?

– Egy csepp sincs – felelte a nő vidáman. – Mindet a testvérem birtokolja. Most pedig rendezkedjünk be!

Robin arra jött rá, hogy a Különleges Bel- és Panaszügyi Hivatalban betöltött titkári pozíció a hírszerzési adatok elemzésének, a jövendölésnek és a felmagasztalt futárfiúként való tevékenykedésnek a zavarba ejtő keveréke volt. Neki kellett átfésülnie a panaszokat, a leveleket és a hisztérikus újsághíreket, hogy kiderítse, melyik rejthet valódi varázslatot. Minden gyanúsat össze kellett gyűjtenie, és továbbítania az összekötőjének. Courcey-nak.

A férfi cserébe tájékoztatta őt mindenről, ami a hétköznapi embereknek is feltűnhet, vagy amiről a mágikus bürokrácia úgy ítélte meg, hogy a miniszterelnöknek is tudnia kell. Robinnak minden szerdán két órakor jelentést kellett tennie.

A miniszterelnöknek. Személyesen. Kész őrület!

Az íróasztalon heverő halmok egyike a posta volt; némelyik irományt név szerint Gatlingnek címezték, és még ki sem bontották. Azokat a leveleket, amelyek az iroda címére érkeztek, levélbontó késsel kinyitották, majd gondosan visszazárták.

– Az ügyek nagy részét már hetek óta én intézem – mondta Miss Morrissey, miközben az ujjával végigsimított egy boríték cakkos szélén. – Reggie gyakorlatilag a mély vízbe dobott már azelőtt, hogy eltűnt volna. Az egész országot bejárta. Jelentéseket hajkurászik, azt mondta. Úgy viselkedett, mintha valami nagyon fontos és titokzatos dolgot kellene kinyomoznia, de én azt hittem, csak unatkozik. – Elgondolkodva forgatta a gyűrűt a középső ujján. – Sohasem volt igazán alkalmas arra, hogy türelmesen üljön egy íróasztal mögött.

– Ugye tudja, hogy ez az egész csupán egy abszurd tévedés? – kérdezte Robin. – Hogyan döntsem el, mi… a maga fajtájának a kreálmánya, és mi puszta ostobaság? Én nem ebben nőttem fel. A sötétben fogok tapogatózni.

Miss Morrissey vádló tekintetéből Robin már-már azt olvasta ki, hogy a nő ettől ismét a mély vízben érzi magát.

Robin elgyengült.

– De természetesen segítek, amiben csak tudok. Amíg Courcey nem beszél a miniszterével, és nem rendezi el ezt az egészet. Amíg egy nálam alkalmasabb illető át nem veszi a helyemet. Néhány napnál biztosan nem tarthat tovább.