Copyright © Kollár Petra, 2025

Minden jog fenntartva!

Kiadta a Publio Kiadó Kft.,

9178 Hédervár, Kont István utca 2.

publio.hu

ISBN: 978-615-103-082-0

Szöveg © Kollár Petra, 2025

Szerkesztő: Tenner Anna

Korrektúra: Szél Ildikó

Azoknak, akiket maga alá terített a „Már nincs kiút” érzése

.

.

A történelem ismétli önmagát.

KIARA

Imádom a madarak füttyét.

– Népek s nemzedékek harcoltak csupán azért, hogy a dicső

Királyi család faliszőnyegét díszíthesse nevük. Valamint azt se feledjük, hogy a harcok áldozatokkal is járnak, nem csupán győztesekkel, kik erejüket togtatva hirdetik sikerük – teszi hozzá Teo l mutatóujját feltartva. Mostanra már többezerszer hallottam eme legendás történetet. Habár a fér t cseppet sem hibáztatom érte. Teo l réges-rég a tanítómesterem, egyben legjobb barátom is.

Ezért is tudom jól. Fegyelmezett álarca alatt ő is pont annyira aggódik, akárcsak jómagam. Vajon neki mi oka van erre? – száguld át agyamon a hirtelen gondolat. Csodálatos napunk van, a kék égbolt kellős közepéről mosolyog ránk a Nap, sugaraival megtöltve a Palota minden egyes szegletét. Teo llal egymás mellett lépdelünk, cipőink kopogása tökéletes harmóniaként társul a madárcsicsergéshez.

Akármennyire is izgatott vagyok, nem tudom elkerülni a szigorral teli, számonkérő tekintetet.

– Nem is gyelsz rám! – hangjából élesen kiválik kimértsége.

Tudom jól, igyekszik megőrizni minden csepp hidegvérét. Minden egyéb akaratom ellenére, amilyen jól ismerem én őt, pont oly egyszerűen igazodik el ő is rajtam.

– Csupán egy öltésért teszik kockára családjaik becsületét –

folytatom felé fordulva, büszke mosollyal a mesét. – A jó hír és áldás reményében bocsátkoznak összecsapásokba – érek hamar a szokásos tanmese végére, mit a ú bólogatva értékel.

Nem állom meg, hogy ne legeltessem tekintetem a falakon függő

rengeteg festményen. Mind valamiféle családot ábrázol. Az apa – ez esetben a Király – mosolyogva karolja át neje derekát, kinek arca enyhe pírban úszik. Akárcsak a tavaszi tulipánok. Előttük a trónörökös Hercegnő.

Alig ismerem ezen embereket. Atyám vonásai már rég meg sem moccantak. Anya általában mosolygó arcát utoljára meredtnek s

egyszínűnek észleltem, én pedig, én pedig nem vagyok már gyermek.

Akármilyen szép napunk is van, cseppet lelomboznak az emlékek.

– Tudok mindent – nézek az engem mustrálóra. – Ne izgulj miattam, mindent kézben fogok tartani! – teszem óvatosan remegő

kezem a vállára. Teo lt nyugtatom, holott nekem volna szükségem vigasztalásra.

Hamis szavak – kúszik egy grimasz az arcomra. Bolond mód reménykedem benne, nem veszi észre, mennyi kétségem is van bizonyos dolgokkal kapcsolatban.

– Tisztában vagyok vele, ahogyan azzal is, hogy nem te kívántál hoz… – e ponton ismételten félbeszakad a mondandója, viszont ezúttal egy cseléd hangja kényszeríti őt hallgatásra.

– Hintó érkezett a Sötétség országából!

A barátom arcán vegyes érzelmek keverednek. Izgalom, öröm, kíváncsiság, aggodalom. Mindezt a másodperc töredéke alatt egy jól megtervezett mosoly mögé rejti. Óh, bár én is képes lennék erre!

Izgalomtól feszítve közeledem a fér hoz. Teo l karját nyújtja, mit elfogadva lépkedünk tovább. Csendben, egymás társaságát kiélvezve érzem, ahogyan a fény a bőröm alá hatol, s megtölt melegséggel. Az előbbi ürességnek immár nyoma veszett, a levegő is szaporábban tölti meg tüdőm minden részét.

A minket beborító békés csend hangos madárfüttyre vált, ahogyan közeledünk a kapuhoz. Minden pillanattal erősödik bennem egy érzés, miszerint minden rendben lesz.

Míg én az apróbb termetemmel elenyésző vagyok a hatalmas bejáratban, addig Teo l izmos felépítésével a kapu nagy részét takarja. Türelmetlenül kopogok cipőm sarkával a márvány küszöbön, a mellettem álló pedig bőszen morog valamit a bajsza alatt.

– Még búcsúzni sem képes! – hallom ki halk szavait. Ezzel egyidőben ökölbe szorul keze, állkapcsa pedig rándul egyet. Mint már mondtam, elég jól ismerjük egymást, ha kell, együtt is gondolkodunk.

– Nem gond. Számomra sokat jelent, hogy te elbúcsúzol tőlem –

hazudom, mikorra a férjem elénk lép.

Talán túlságosan nyers a férjem szó, hisz egy tizenhat – majdnem tizenhét – éves lánynak egyelőre barátokra volna szüksége, nem?

Nem épp az Atyám szerint. Elképzelhetetlenül rémisztő, mikor az ember egy ilyen fér val találja szemben magát. Mindent kézben fogok tartani! – emlékeztetem magam a saját szavaimra, melyek túlontúl felelőtlenül hagyták el ajkaim.

Alacsony, tömzsi gura. Egészen kövér, arcszőrzete gondozatlanul hajladozik erre-arra. Mosolygásra utaló ráncok díszítik szeme környékét, s jelenleg is szélesen vigyorog. Homlokán mély barázdák, haja már-már őszül. Egyik lábáról a másikra helyezi –

nem kevés – testsúlyát, majd letöröl egy épp legördülő

izzadtságcseppet felöltőjének ujjával. Óh, s fél arcán égési seb éktelenkedik. Egek!

Nem túl biztató látvány.

Őszintén tartok az úrtól, így a szemkontaktust kerülve serényen mélyet pukedlizek. Pont úgy, ahogyan erre tanítottak egész életemben.

– Uram! – köszöntjük egyszerre Teo llal, mitől kissé jobb kedvem kerekedik.

Nem tudom pontosan, hogyan ért be engem a ú, hisz csupán tíz lépéssel siettem a vendég elé… Talán hosszú volt a meghajlás –

tanakszom.

Összeszedem magam, s egy törékeny mosollyal arcomon felegyenesedem. Ezúttal sikerül egyenest az úr szemébe néznem, ez pozitív fejlemény.

Telnek a percek, a két fér felhagy egymás kezének szorításával, s csupán a nyugodt természetben bámuljuk egymást. Akkor sem vagyok képes elfogadni a tényt, miszerint a jövendőbelim ácsorog előttem.

Ácsorog? Biztosan számára is kellemetlen ez a szituáció.

Lehetséges, hogy Atyámmal is kíván pár szót váltani. Erre viszont nem számíthat, mert az öreg fér nem kertelvén kihúzta magát a felelősség alól, megelégedve azzal, hogy lánya méltó férjre talált.

Vagyis inkább méltó fér talált a lányára.

Marcangoló gondolataimból egy furcsa kacagás rángat ki.

– Mi olyan mulatságos? – kérdezem, őszintén tartva a választól.

Vajon én vagyok a nevetség tárgya?

Szoknyám nem gyűrött, s gondosan rendezett rétegekben, tökéletesen áll. Legkedvesebb topánkám csillog, a hajam igényes loknikban omlik vállamra. Végül pedig az arcomon… Semmi vicces.

Nem kímélve őt, kérdő tekintetemmel igyekszem kihúzni belőle a választ.

– Bo-h-boh-csánat! – kapkodja a levegőt, majd visszateszi fejére az imént leemelt fejfedőjét. – Valamint elnézésüket kérem azért is, mert csalódást kell okozzak.

Miféle szóhasználat ez?

– De én nem az – megköszörüli torkát, majd mosolyogva folytatja.

– Uruk vagyok, csupán a kocsis.

Újfent nevetésben tör ki, melyhez Teo llal mi is csatlakozunk.

Mesés!

Atyám látni sem kívánja, ahogyan távozom a szülőházamból. A Férjem elém jönni nem kíván. Az kinek számít, hogy én mit kívánok?

– Csodaszép ideát az idő! – hordozza körül a tekintetét. – És ez a fogadtatás! – hüledezik tovább, mire legszívesebben a bokájába rúgnék, de folytatja. – Megfontolnám a munkaváltást, ha…

– Maradjon! – szakítom félbe. – Itt bárkit szívesen látunk – tűröm egyik tincsem a fülem mögé, mikor Teo l megbök. Nem telik sok időbe, mire felismerem a hibám, s már azonnal igyekszem kijavítani azt.

– Vagyis látják. Szívesen látják majd itt magát bármikor –

korrigálva az apró nyelvbotlásom, valósággal gombóc nő a torkomban.

Én ezentúl már nem is tartozom ezen közösséghez – sajdul meg a szívem.

Érzem eltűnni a mosolyom, majd helyén egy keserűbb bukkan elő.

– Ha hagyta volna, hogy befejezzem – kezdi újra barátságosan, mire úgy vélem, egy újabb hibát vétettem. – Megfontolnám, ha nem lenne ott jó sorom. – Mély lélegzetet vesz. – Ne izguljon…

Talán nem a legjobb ötlet egy bak s menyasszonynak azt mondani, hogy Ne izguljon, mikor akaratán kívül adják férjhez. Egy idegen ország királynéja lesz, hiába lehetne saját országának királynője.

Én egy idegen ország királynéja leszek, holott a saját népem is kormányozhatnám.

– Hisz nézzen csak rám!

Talán nem a legjobb példa! – száguld végig a megmosolyogtató gondolat a fejemben.

– Megbecsülnek, meg zetnek. A családomnak is gondját viselik, mikor én távol vagyok, és ennünk is mindig van mit – mutat végezetül büszkén hatalmasan kerekedő hasára. Ez mind csupa jó dolog!

– Önnek sem lesz hiánya semmiben – szögezi le. – Jó lélek a mi királyunk, csak – felém dob egy széles vigyort – ne szakítsa állandóan félbe.

Végül kuncog egy sort az orra alatt, én pedig a megjegyzésére elharapom a nyelvem. Ki gondolta volna, hogy ily kevés idő alatt meglelem az első barátom?

Lassú léptekkel a feketére mázolt hintó felé lépdelünk, közben pedig azon jár az eszem, vajon a lányoknak igazuk van?

Lea és egy új cselédlány váltig állítják, hogy a Sötétek Királya a legvonzóbb fér , kivel valaha az életük folyamán találkoztak.

Nagyjából két éve töltik fényes kis országunkban dolgos munkával napjaikat.

Mikor pedig felemlegettem eme témát, alig tudtam tőlük megszabadulni.

A hintó ajtaja elé érve megállunk, Teo l pedig egy bársonydobozkát nyújt át nekem. Rövid ideig meglepetten bámulom azt, végül felülkerekedik rajtam a kíváncsiság. Felnyitva egy vékony arany nyaklánc bújik elő, rajta egy napocska medállal.

– Szabad? – emeli ki, mire könnybe lábadt szemmel bólintok.

Hátat fordítva neki elemelem a hajam, hogy be tudja kapcsolni a láncot, s mikor végigsimít rajta ujjaival, teljes testemben bizseregni kezdek.

Értünk már egymáshoz, ez mégis valamiben különbözött az eddigiektől. Ahogyan libabőrös karom dörzsölgetem, arra a konklúzióra jutok, hogy ez csupán a búcsú miatt tűnik eltérőnek.

– Köszönöm, ez gyönyörű, Teo l! – ölelem meg a nemrégiben huszadik életévét betöltött út. Tekintetem a vendégünkre téved, ki türelmesen várja búcsúnk végét. Néhány mély lélegzetet véve erősen szorítom eddigi életem egyetlen stabil személyét.

Túlozhattunk, mivel a fér megköszörüli torkát.

– Azért majd látogass meg! – távolodom el tőle.

– Mindenképp – mosolyog vissza rám. Lassan hátat fordítok Teo lnak, a kocsis pedig elégedetten nyitja ki előttem a hintó ajtaját.

Igen kényelmes utam lesz – állapítom meg, elhelyezkedvén az ülésben. Tölgy padló, néhány olvasnivaló a szemközti, fekete bőrrel bevont üléseken. Kitekintve az ablakon, barátom fancsali arckifejezésére elmosolyodom, majd addig integetek, míg a számomra oly kedves alak el nem tűnik.

Belemerülök a szemem előtt elfutó fák követésébe, mikor észreveszem, hogy egyre fáradtabb vagyok. Lábamat illetlenül a szemközti bőrre helyezem, fejem pedig az ablaknak döntöm, s a monoton patkókopogásra elszenderülök.

Összemosódott zajra ébredem, s fejem csak úgy zsibog a rémisztő

képek emlékétől. Kapkodom a levegőt, és enyhén le vagyok izzadva

– nem épp szemet gyönyörködtető látvány. Ismét az a rémálom! –

duzzogom.

Hogy eltereljem kavargó gondolataim, szemem az ablakra vezetem. Bíbor, sárga, narancs, s helyenként rózsaszín árnyalatok kergetőznek az égbolton. A – számomra – ritka látvány kissé megnyugtat, mikor is a Teotól kapott dobozkára siklik tekintetem.

– Hát te? – kérdezem inkább magamtól, mintsem az apró tárgytól.

Nem emlékszem pontosan, vajon mióta is szorongatom azt, viszont a belőle kikandikáló fecniről sincsenek emlékeim.

Vajon az ára lehet rajta? – forgatom ujjaim közt, majd átfutom a kézzel írott, gondosan megfogalmazott szavakat.

„Nekem mindig is te leszel a Királynőm!”

Még negyedszer elolvasva is elönti szívem a szomorúság némi rossz előérzettel keveredve, s egy egészen veszélyes érzés kerekedik fölém.

Egymagam ehhez túl kevés vagyok. Nem értek minden stratégiai lépést, nem én vagyok a legkedvesebb vagy legkegyelmesebb ember a világon.

Nem lehetek én a Sötétek Királynéja!

Pánik szorongatja a torkom, jobb kezem pedig a keskeny kilincset.

Másra sem vágyom, csupán ebből a fullasztó környezetből szabadulni.

Baljós gondolataim, érzelmeim akkorra látszanak tetőzni, mikor a kocsis hangja üti meg fülemet. Csupán ebben a pillanatban eszmélek rá, hogy a hintó áll, a fér pedig az ajtó irányába tart, melynek épp az arany kilincsét szorongatom.

Vajon észrevett, vajon meg akar feddni?

– Felséged kinyújtóztatja végtagjait? – tárja szélesre előttem az ajtót. Képtelen vagyok szabadulni az engem kísértő elméletektől.

Kipattanok a szorongató térből, végigsimítok enyhén gyűrött ruhámon, végül pedig kisöpröm arcomból a kiszabadult, össze-vissza hulló, kósza tincseket.

– Igen, köszönöm! – mondom végül, átmozgatva görnyedt tagjaim.

A fér előremegy lovaihoz, viszont válla felett még kiált egyet.

– Csak ne menjen messzire a hintótól! – Honnan tudja, hogy gyors léptekkel távolodom? – Állatvilágban gazdag erdőink vannak – fejezi be.

Bárcsak azt mondhatnám, pontosan hallom, mi több, értem szavait! Valójában viszont csak a hirtelen mindent elsöprő

szabadulási vágyam érzem.

Egyre gyorsabban szedem a lábam, szinte már rohanok. A mindent eltakaró sötétség is pont olyannyira nyomasztó, mint a gondolatok, melyek engem kergetnek. Ahogyan nálunk sosem sötétedett be az ég, itt sosem világosodik ki. Ez is csupán annyiban sántít, mivel nappalnak és éjjelnek hívjuk a különböző napszakokat. Sohasem értettem, miért, Teo l pedig valamilyen régi iratokkal próbálta nekem megmagyarázni az okát.

Teo l… Drága Teo l!

Tenyerem a nyakamon lengő nyakékre szorítom, s csupán most érzem meg igazán, mennyit is futottam.

Mi lesz, ha a férjem egy kegyetlen ember… Vagy még rosszabb, egy ú?

S ha nem fog kedvelni, hogyan fogjuk eltölteni hátralévő napjainkat?

Túl atal vagyok még asszonynak, ellen kellett volna szegülnöm Atyám akaratának!

Ekként vonja maga után egyik baljós gondolatom a másikat, így fonva taszító koszorút a fejemre. Hiába futok a nekem szánt jövő

elől, az mintha csak nevetne, s gúnyosan lihegne a sarkamban, egyre közelebb hozzám. Mikor hátranézek, ráeszmélek, a hintó lámpása már nem csupán apró pöttyé zsugorodott, hanem el is nyelte a sötétség. Bár engem is elnyelne!

A gondolat oly hirtelen jött, akár egy észhez térítő csapás. Nem, nem gondolom meg magam, attól még haza akarok menni, a fejem mégis ketté akar repedni.

Egy fa mentén lecsúszom s összekuporodom. Egyedül vagyok.

Párat pislogva Anya bizonytalan, közeledő alakját pillantom meg. A teljes sötétséget némileg megvilágítja puszta jelenlétével, s érzem, ahogyan elfog a remegés.

– Anya? – nyögöm fájdalommal a hangomban. Ugyan mit mondhatnék neki? Hisz oly rég nem láttam a festményekről kedvesen mosolygó arcát.

– Ejnye, Napsugaram! Hát erre tanítottalak én? – hangja nem számonkérő, s nem is oly érzéketlen, mint amilyen sápadtnak tűnik.

Megremegek a tudattól, hogy hozzám szólt.

– Te itt vagy? – meg akarok róla bizonyosodni, hogy nem ment el teljesen az eszem. Tekintetem körülhordozom a környezetemen.

Csend, sötétség, egy lelket sem látni körülöttünk.

Meg akarom érinteni, csupán a ruhájának agyagát vagy szép szoknyájának alját. Erősen összpontosítok egyik kezemmel, ilyetén késztetve azt mozgásra, viszont nem történik semmi. Túl nehéz.

Sajog a fejem, s képtelen vagyok megmozdulni. A legjobb, mi történhetett velem.

Tekintetem visszavezénylem a gondoskodó arcra. Még most is homályos, mintha a képzeletem játszadozna velem.

Anya kezét nyújtja felém, de nem tudok moccanni sem.

– Nem futhatsz el a problémáid elől – hajol le, hogy arcunk egy vonalban legyen. Hangja lágy, majd lassan feláll s tovább beszél, mégsem értem, mit mond.

– Várj! – szólok a távolodó alak után. – Hová mész?

– Sehová, itt vagyok melletted. Mindig.

– Szeretlek! – suttogom a már eltűnt nő után. Úgy érzem, mintha sosem mondtam volna ezt neki eleget, majd keservesen nagyot sóhajtok.

Most érzem igazán a halántékomban égető, lüktető fájdalmat. Ez vajon eddig is itt volt? Óvatos mozdulatokkal igyekszem kitapintani a fájdalmat sugározó pontot. A bal szemöldököm felett egy ujjnyi vágás tátong, mikor pedig megkísérlek hozzáérni, nagyot szisszenek.

– Ezt talán tartsa meg a Királynak! – hallom a kocsis aggódó, mégis szórakozott hangját egészen közelről. Egy kő esik most le szívemről.

Hát mégsem vagyok magamra hagyva!

Ahogy szemem kinyitom, sajnálatomra immár csupán őt látom, Anyának hűlt helye. Mégis a pozitív fejleményeknek kell örülnöm, különben még jobban megőrülök. Egyre jobban erősödik a hintó apró lámpásának fénye, mígnem a fér beforgat a jelenleg szűk hintóajtón.

Kényelmetlenül helyezkedem, majd ismételten a halántékomhoz kapok.

– Ne érjen hozzá! Majd keresek a közelben egy orvost, Felséges asszony.

Szemem elkerekedik, s kiejtett szavai most jobban égetnek, mint a sebem. Tágra nyílt szemmel bámulom a félig égett arcú fér t, s türtőztetem magam, nehogy meg találjam ütni.

– Felséges asszony? – visszhangzom szavait.

Sikerül végre egy kényelmes ülő pozícióba kényszeríteni didergő

testem, mire ő fölém hajol. Szeme egy vonallá szűkül, így pedig arca sok kisebb, vagy épp mélyebb ráncba szalad. Felvonja mindkét szemöldökét, mikor a hasam egy aprót kordul. Ki gondolta volna, hogy ily hosszúra nyúlik ez az út – kesergek magamban.

– Királyné, a Királyunk felesége, házasság? Egyikre sem emlékszik? Jobban beüthette a fejét, mint én azt gondoltam –

dörzsöli orrnyergét mormogva.

– De igen, emlékszem mindenre! – csattanok fel. – Szóval mostantól mindenki önözni fog és féleszűnek tart? – dőlök hátra zsörtölődve, viszont rögvest vissza is egyenesedem egy nagy nyögés kíséretében. A hátam is éget, mi történt velem? Nem is csupán éget, élesen szúró érzés üti meg az egyik csigolyám.

Fáj.

– Uram, irgalmazz! A maga kis futóversenye miatt olyan bérmegvonást kapok, hogy úgy megsoványodom, akár az Ön barátja

– dörzsöli arcát, mintha meg sem hallotta volna, mit mondtam az imént.

Összecsípi orrnyergét, majd a fancsali arckifejezésem látványára úgy tesz, mintha viccnek szánta volna szavait.

Mosolyt rajzol képére, s értékelve jelenlegi adottságait, megsimogatja nagy hasát, és ennek tetejébe, mintegy hitelessé téve kétkedését, még sóhajt is egyet.

Mikor a Palota bejáratában beszélgettünk, említette, hogy van családja. Vajon milyen lehet a tudat, hogy a férjem távol tartózkodik a családunktól, ezzel együtt tőlem is? Megijedek már csak annak a gondolatától is, hogy miattam kerüljön bajba, s esetlegesen ne legyen mit enniük.

– Nyugodtan mondja az igazat – vonok vállat, nemtörődömség mögé rejtve igazi szorongásomat. Mosolygós szeméhez egy széles vigyor is társul, melynek hála előbukkan egyik aranyfoga.

– Mi? – kutat bármiféle leleplezés után.

– Ha számon kérik – kezdem lassan, újra hátradőlve –, nyugodtan mondja azt, mi valósággal történt. Emiatt ugyan miért ferdítené el az igazat? – fejtem ki.

A kocsis értetlen arckifejezése talán további magyarázatért esedezik, de ennél jobban nem tudom kifejteni, mit akarok neki mondani. Bólintok egyet, ekként támasztva alá saját szavaim. Ekkor pedig cinikusan felnevet, s fejét rázva bezárja az ajtót . Nem tűnik túl illedelmesnek valakinek az arcába vihogni, mikor az épp segítséget próbál nyújtani.

– Nem tud maga semmit! – legyint, mikor abbahagyja az illetlen kacagást.

– Hát világosítson fel! – nézek szúrósan a szemébe.

– Nálunk nincsen mindenkinek szólásszabadsága. Akinek pedig van, az foggal-körömmel ragaszkodik hozzá. Ahogyan én is. Itt nincsen mindenkinek igaza, aki csak kinyitja a száját, főleg nem egy szolgálónak – nyúl a kilincs után.

– És egy Királynénak? – kérdeztem tudatlan képpel, ekként állítva neki csapdát.

– Hát… – megvakarja a tarkóját – attól függ, kivel szemben, de kétségkívül többet érnek a szavai – mondja végül.

– Akkor majd én bevallom! – szögezem le széles mosollyal. Ezt otthon a nyertesek mosolyának hívtuk. Erre az apró mozdulatra a kocsis kétkedve csettint egyet a nyelvével.

– Magának tényleg kell egy orvos! – indulna ismét ki a hintóból.

– Mégis miért? Nem kergültem meg, valamint engem már csecsemőkorom óta őszinteségre tanítottak. Nem esik nehezemre az igazat mondani – vonok vállat.

– Ez esetben sajnálom a Királyt! – sóhajt egyet, majd hozzáteszi: –

És a szüleit.

A szüleim.

Hát nekik nem volt szerencséjük ilyennek látni. Habár Apám megtehette volna, hogy szól pár szót hozzám, nem tette.

– Igazán sajnálom. Nem akartam…

– Megbántani? – A jól ismert mondat. – Engem nem tud, csupán akkor, ha a továbbiakban is önözni fog – vetem oda neki, mire elfordul. – Várjon!

Valósággal illetlenebbé kezdek válni még egy farönknél is.

– Hogy hívják? – bököm ki végül.

A kocsis megtorpan, s meglepetten lép vissza az ablakhoz. Rövid ideig engem mustrál, biztosan azon gondolkodik, vajon mit akarok én az ő nevével?

– Zsigmond – mondja végül egy lágy mosoly kíséretében. – De a Zsiga is megfelel.

Ezzel zárva a társalgást, felpattan kényelmetlen faülésére, s a lovak közé csap. A gondolataim elkalandoznak a „ férjem” – egek, mily szokatlan – irányába, miközben a csillagos eget kémlelem.

Vajon igaz mindaz, mit róla pletykálnak, s ő mit gondolhat rólam?

Document Outline

- KIARA

- LUCIUS

- KIARA

- LUCIUS

- KIARA

- LUCIUS

- KIARA

- LUCIUS

- KIARA

- LUCIUS

- KIARA

- LUCIUS

- KIARA

- LUCIUS

- KIARA

- LUCIUS

- KIARA

- LUCIUS

- KIARA

- LUCIUS

- KIARA

- LUCIUS

- KIARA

- LUCIUS

- KIARA

- LUCIUS