Köves András

Két nemzedék

Szüleim története és a magamé

© Köves András, 2026

Kiadta a Syllabux Könyvkiadó

1072 Budapest, Rákóczi út 10.

Felelős kiadó: a Syllabux Könyvkiadó igazgatója

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

Felelős szerkesztő: Dezsényi Katalin

A borítót Köves Éva művének felhasználásával

Lőrinczi Krisztina készítette

Tördelés: Lőrinczi Krisztina

ISBN 978 615 5578 86 1

Első rész Anyám és két apám

Emléküknek

Bevezetés: egy levél

„Az unokák emlékezzenek rám…

Mindenki tartsa emlékezetében – Mátyást beleértve –,
hogy ükanyjukat, Mátyás szépanyját a nácik ölték meg.”

(Anyámnak a családhoz írott búcsúleveléből,
1991. április 20.)

Valamikor 2008-ban egy németül írott levelet találtam 1992-ben meghalt anyám ránk maradt papírjai között. Magyarul – kissé rövidítve – így szól:

„Budapest, elmosódott dátum

Igen Tisztelt Fischer Úr,

Herz úrtól hallom, hogy érdeklődött felőlünk. Köszönöm az érdeklődését, és családunkról a következőket tudom közölni:

Férjemet /Dr. Fuchs Pált, anyósom fiatalabb fiát/ 1942-ben behívták munkaszolgálatra, azonnal az orosz frontra vitték és a Voronyezs körüli harcokban eltűnt. 1943. január közepe óta nem kaptam hírt róla – állítólag orosz fogságba került, ezt illetően azonban közelebbi adataim nincsenek. 1943 tavasza és nyara rettenetes izgalomban telt el; minden nap vártuk a híreket, egyszer azt hallottuk, hogy a férjem úton van hazafelé, máskor azt, hogy fogságba esett. Külső ok nélkül, de nyilvánvalóan ezeknek az izgalmaknak a következtében anyósom június elején megbetegedett és 5 napon belül meghalt. Betegsége az orvosok számára sem volt teljesen világos, súlyos hisztérikus rohamokat mutatott, ez alatt az 5 nap alatt táplálékot nem vett magához, ereje óráról órára hanyatlott, öngyilkossági rohamai voltak, amiért egy pillanatra sem lehetett egyedül hagyni. Sógorom néhány napra hozzánk jött, úgy, hogy anyósomat sem nappal, sem éjszaka egy pillanatra sem hagytuk egyedül.

Sógoromat – Ernőt, az idősebb fiút – csak 1944 nyarán hívták be munkaszolgálatra. 1944 decemberében megszökött, mert attól félt, hogy egész zászlóalját Németországba viszik. Sógornőm kislányával, Évával egy pincében rejtőzött 60 más zsidóval együtt; sógorom hozzájuk szökött, és ott éltek teljes illegalitásban 1945. január 17-ig. Ezen a napon az oroszok már Budapest belvárosában voltak. A városrész felszabadulása előtt egy órával (anyu aláhúzása) a nyilasok felfedezték a pincét, illetve az ott elrejtőzött zsidókat, a pincét megrohamozták és az ott tartózkodókat kivétel nélkül meggyilkolták.

Ennyit anyósom családjáról. Ami az én családomat illeti, anyám 1945 nyarán meghalt, egy betegség következtében, amelyet a város ostromakor kapott. Nagynénéimet és nagyanyámat Erdélyből deportálták és semmisítették meg. Most egyedül lakom kisfiammal, Andrással a Teréz körúti lakásban – a lakás csaknem teljesen romos, a három szobából momentán a cselédszobát lakjuk, mert egy sarokszoba gránátot kapott, ami a többi szobának is sérüléseket okozott. Egyelőre a lakást nem renoválták, most tárgyalok erről a háziúrral, azt akarják, hogy járuljak hozzá a költségekhez, de ehhez nincs pénzem, örülök, ha a mai árak mellett fiamat és magamat el tudom tartani. Viszonylag jó állásom van az itteni magánalkalmazottak szakszervezeténél, az árak azonban annyival magasabbak a béreknél, hogy egy havi fizetésemből nem tudok egy kiló cukrot venni.

Fiam 7 és ¾ éves, jól fejlett, értelmes, az átvészelt idők miatt azonban kissé nyugtalan.

Ennyit a mi családunkról. Hálás lennék Önnek, ha anyósom gablonzi családjáról beszámolna. Herz úrtól hallom, hogy Önt rettenetes veszteségek érték. Fogadja ismeretlenül is őszinte együttérzésemet – sajnos egész Európában csak holtak és szenvedők vannak –, ezek közül a romok közül kell lassan kiegyenesednünk és a jövő nemzedék számára lépésről lépésre új életlehetőségeket teremtenünk.

Nagyon-nagyon megköszönném mielőbbi válaszát, és ismételten megköszönöm, hogy érdeklődik sorsunk felől.

Szívélyes üdvözlettel

Rosa Fuchs”

A család háborús veszteségeinek ez az összefoglalója mellbe vágott, jóllehet magukat a tényeket és adatokat kevés kivétellel ismertem. Nem tudtam Klára nagymama halálának körülményeiről, nem figyeltem fel arra, hogy Ernőéket közvetlenül a felszabadulás előtt gyilkolták meg, s azt hittem, hogy a Teréz körúti lakás a harcok vége után viszonylag rövid időn belül lakhatóvá vált. Anyai dédnagyanyámról, akit nem ismertem, s ezért korábban nem is szerepelt a képzeletbeli családi veszteséglistán, már anyám halálakor, búcsúleveléből megtudtam, hogy – akárcsak öt lánya közül négy – ő is Auschwitzban pusztult el. Mind a második bécsi döntéssel Magyarországhoz visszacsatolt Észak-Erdélyben éltek.

Anyám jól beszélt nyelveket, már gyerekkori naplója vagy emlékkönyve is tele van francia és angol szövegekkel. Különösen kiválóan írt, olvasott és beszélt– bár pesties akcentussal – németül. De a numerus clausus következtében kitűnő érettségi bizonyítványa és a felvételhez szükséges egyéb okiratok megléte ellenére 1927-ben „beiratkozás iránti kérelmét a budapesti kir. m. tud. Egyetem orvostudományi karának tanári testülete teljesíthetőnek nem találta”, egy évvel később pedig a bölcsészetkari dékán döntött úgy, hogy „létszám betelte miatt nem felvehető”. Később másutt még próbálkozott, akkor sikeresen: a megmaradt leckekönyv tanúsága szerint 1933–35 között hat szemeszteren át rendes hallgatóként látogatta a budapesti tudományegyetem közgazdaságtudományi karát. Erről emlékezetem szerint soha egy szót sem ejtett. Miért hallgatta el előttem, nem tudom. Talán azért, mert közgazdasági tanulmányai félbeszakadtak, amit halála után kezembe került önéletrajzaiban részben azzal magyaráz, hogy kollokviumai elmaradtak, mert nem tudta fizetni a magas vizsgadíjakat, részben pedig azzal, hogy munka mellett csak ebédidőben látogathatta az előadásokat, ezért nagyon sok volt az „abszenciája”. 1956 után volt olyan tanárom (Huszár Géza matematikaprofesszor), aki 1934-ben őt is tanította, ez igazán beszédtéma lehetett volna. Anyu 1935-ben ment férjhez, de nem világos, hogy a két dolognak – az egyetemről való kimaradásnak és a házasságnak – volt-e köze egymáshoz.

Mindenesetre anyunak, amint leérettségizett, rögtön dolgoznia kellett. (Sőt, már érettségi előtt is: ötödikes gimnazista korától kezdve rendszeresen keresett pénzt – többnyire tanítással –, és hetedikes korától a család anyagi helyzete miatt a háztartáshoz is hozzá kellett járulnia.) Első munkáltatója a Kultúra könyvkereskedés volt, ahol azonban rövidesen „a változott gazdasági viszonyokra való tekintettel” felmondtak neki: a kereskedés tönkrement. Ezután évekig idegen nyelvű levelezőként dolgozott. Előbb a Contexport nevű gabonaexportáló cégnél alkalmazták, amely anyu szavai szerint „tipikus bolondokháza volt, a déli tőzsdén születtek meg az üzletek, úgyhogy a délelőtti, aránylag csendes órák után majdnem éjfélig tartó hajsza következett”. Aztán a nyugodtabb légkörű Monori Mag magtenyésztési részvénytársaságnál helyezkedett el, ahol azonban 1933 végén általános 10%-os fizetéscsökkentésre készültek, a tisztviselőket erről értesítő körözvényt anyu, az osztályöntudatos szociáldemokrata nem írta alá, ami nagy merészségnek számított. Mielőtt ezért felmondtak neki, sikerült állást kapnia a konfekcióiparban és -kereskedelemben tevékenykedő Glücksthal Gyula Rt. exportosztályán. A Glücksthal cég nyugdíjpénztárt alapított, s így 1942-től, amikor a zsidótörvények miatt anyunak ezt az állását is ott kellett hagynia, 1946-ig havi 125 pengő nyugdíjat kapott; még 1944-ben is élvezett nyugdíjat, amikor a névadó tulajdonost – egyébként anyám házassági tanúját – már Auschwitzba deportálták.

A német nyelvű fogalmazás láthatóan könnyedén, nyelvi gondok nélkül ment neki, legfeljebb az tűnik fel, hogy a tragédia színhelyéül szolgáló orosz város nevét nem a német helyesírás szabályai szerint írta. Az előző években azonban a Voronyezs szót számtalanszor hallhatta, olvasta és mondta ki magyarul, ezért – minden precizitása ellenére – a levél írásakor valószínűleg fel sem ötlött benne, hogy németül másként írják.

Foglalkozási ártalomból, mindenekelőtt azonban praktikus előnyökért anyu géppel írt. Royal írógépe ma is megvan, Évi férje, Imre őrzi. Az egyik ilyen előny az volt, hogy lehetett indigóval (másolópapírral) is írni, s az elküldött (vagy néha csak elküldeni szándékozott) levél, hivatalos papír másodpéldányát többnyire megőrizte. Nem tudom, hogy a ma a számítógépen lényegében automatikusan végbemenő (de nem biztos, hogy 60 évig tárolható) dokumentumőrzés e kőkorszaki megfelelőjét az irodai iratkezelés rendjében sajátította-e el, vagy már korábban, amikor gép- és gyorsírni tanult. Az utókor mindenesetre örülhet: haszna nem pusztán az, hogy megmaradtak – jóllehet nem túl számosan – régi dokumentumok, hanem ezek a géppel írott művek ráadásul olvashatók. Anyu kézírása már iskolás korában is csaknem olvashatatlan volt, és persze később sem javult, sőt. Amúgy a kézzel írt papírok közül (a kéziratban a többi papír közé eltett verseken kívül) főleg azok maradtak meg, amelyek vagy nem készültek el teljesen, vagy amelyeket ilyen vagy olyan okból, például mert menet közben meggondolta magát, végül nem küldött el.

Megtaláltam például egy Babits Mihálynak szóló, de elküldetlen levelet 1929-ből, amelyből kiderül: igaz az a családi szóbeszéd, hogy korábban (érettségi táján) elvitte néhány versét a „Szerkesztő Úrnak”, aki azonban kiforratlannak találta azokat. A kezembe került levél arról szól(t volna), hogy úgy érzi, sokat fejlődött a korábbi találkozás óta, kéri, olvassa el pár újabb versét. (Ez a Babitsnak szóló, kézzel írt levél talán az egyedüli kivétel a fent említett szabály alól: külalakja jeles, tökéletesen olvasható a költőfejedelem iránti tisztelet jeleként; az elvárt jóindulatú elbírálás mindennél fontosabb volt.)

A Fischer úrhoz írt levél is másolatban maradt meg. Hogy kópiáról van szó, az több mint 60 év után, a magamfajta nem írásszakértő olvasónak is nyilvánvaló, ha valaha látta másod- vagy harmadpéldányait gépen írott szövegeknek. Természetesen árulkodó az is, hogy a megmaradt példány nincs kézzel aláírva. A levél hátoldalán pedig, messze a szöveg és az aláírás helye alatt egy nem a tárgyhoz tartozó firkálmány látható, anyu kézírásával, eredetiben. Két rövid oszlopban kis háztartási matematika Magyarországról, 1946 tavaszáról, amikor a levél is született. (Olvasható keltezés híján a dátumra csak abból következtetek, hogy a szöveg szerint a levél írásakor én 7 és ¾ éves voltam. Ez 1946 tavasza.) Az első tételt az összeadásban még nem tudtam megfejteni, de igyekszem, a többi világos. Egyedül a „Friedman” szorul magyarázatra, erről később. Íme:

Ismeretlen tétel

1.400.000.-

Friedman

400.000.-

Kabát

200.000.-

Festék stb.

300.000.-

Cukor

700.000.-

Szalonna

200.000.-

3.200.500.-

(És van még itt a papír alján két szorzás, amelyekből feltételezni lehet, hogy az éppen esedékes kiadásokat – több mint negyedük mindössze két tételből, szalonnából és cukorból állt – fedezni tudtuk.) Ahhoz azonban beható gazdaságtörténeti tanulmányokra lenne szükség, hogy kiderüljön: vajon anyu pengőben, milpengőben, bilpengőben (amit B.-pengőnek is neveztek) vagy adópengőben számolt-e ezekben az inflációs időkben. Néhány hónappal voltunk a „jó forint” bevezetése előtt.

A Fischer úrhoz írott levél német nyelvű eredeti szövege

A levél létezéséről tehát a közelmúltig nem tudtam. Anyu életében nem említette, nem beszéltünk róla, mint ahogy ritkaságszámba ment, ha gyermek- vagy felnőttkoromban 1945 előtti dolgok szóba kerültek. Nem tudom, egyáltalán emlékezett-e arra, hogy volt egykor egy Fischer nevű úr, akinek ő levelet írt, egy sorstragédia rövid ismertetését, egy családét, amelynek a levélírón és kisfián kívül jóformán minden Európában maradt tagja elpusztult, s hogy ennek a levélnek a másolata a spájzban felgyülemlett régi papírok között megmaradt.

Amikor abszolút nyugdíjas lettem – nem volt már se főállás melletti nyugdíjam, se nyugdíj mellett állásom, se megbízási szerződésem, még a mellékfoglalkozású vállalkozói igazolványomat is visszaadtam –, eszembe jutott néhány kartondoboz. Azokban hoztuk el anyu halála után papírjait az Ajtósi Dürer sorból, előbb a Bródyba, majd 1994-ben magunkkal cipeltük ide az Emőd utcába. Miska öcsémhez is került doboz, amit később ideadott. Az ezekben a dobozokban részben összevissza, részben kisebb csomagokba rendezve elrakott papírokat kezdtem el nézegetni, először nem igazi kutatói buzgalommal. Gyakran fizikailag is elfáradtam. Érdeklődésem nem is volt folyamatos, nagy-nagy szüneteket tartottam. Sok mindenre rábukkantam, amit kezdetben nem találtam igazán érdekesnek, de azért volt néhány kivétel, amelyen megakadt a szemem. Talán van miről és miért emlékezni és emlékeztetni. S ha ezt most nem teszem meg, soha senki nem fogja már.

Ami következik, nem családtörténet és nem is dokumentum-gyűjtemény, nem többes életrajzi regény, nem is tanmese – de mindegyikből van benne valamennyi. A dokumentumok, amelyeket idézek, hitelesek, szöveghűek, és többnyire az eredeti helyesírást követik (jóllehet e tekintetben képtelen voltam következetes maradni); ahol nem vagyok biztos abban, hogy jól olvasom a 70-80 évvel ezelőtt, vagy még korábban keletkezett kézírásos szövegeket, ezt kérdőjellel jelzem, az értelem szerinti javításokat, illetve saját megjegyzéseimet zárójelbe teszem. A szövegben előforduló néhány aláhúzás vagy csupa nagybetűvel írott szó a dokumentumok eredetijét követi. Az emlékezetem több mint fél évszázad múltán természetesen olykor megcsalhat. Jó okkal remélem, hogy ez ritkán fordul majd elő.

Az írásért a legtöbbet anyunak köszönhetek. Egyrészt, a hivatalos okmányoktól eltekintve, a dokumentumok (levelek, naplófeljegyzések) legnagyobb részét ő írta, vagy neki írták, s mindet ő raktározta el. Másrészt, a megtalált papírok értelmezésében és emlékezetem kontrolálásában is sokat segített azzal, hogy Fuchs Pál életművét élete vége felé, a kilencvenes évek elején igyekezett nagy erőfeszítéssel összegyűjteni. Publikált cikkeiről fotokópiát készített, publikálatlan leveleit és naplófeljegyzéseit, több versét lemásolta, s arra készült, hogy Pali halálának ötvenedik évfordulóján (1993 elején) folyóiratcikkben méltassa, idézze fel életét, irodalmi és társadalomtudományi munkásságát. Az előkészületekről nem tudtam. Nekem soha nem említette, hogy ezzel foglalkozik. (Vagy lehet, hogy mégis, csak engem nem érdekelt, s nem is jegyeztem meg?) Márinak (aki a húgom) igen: „Ezzel még tartozom a Palinak” – ő így emlékszik anyu szavaira. Halála megakadályozta a terv megvalósításában, a szöveg első változatai azonban fennmaradtak, s azokat én itt fel is használom.

Csak gyanítom, hogy Pali emlékének ápolása jóval korábban is eszébe jutott. Találtam ugyanis egy papírlapot 1967. szeptember 28-i dátummal a Szerzői Jogvédő Hivatal pecsétjével ellátva – ha jól olvasom – dr. Kármán aláírással, lajstrom száma: 1091, amely igazolja, hogy Köves Andrásné az Ember legyen című mű egy példányát a hivatalnál aznap letétbe helyezte. Ilyen című művet azonban nem találtam se a Szerzői Jogvédő Hivatalnál, amely ma Artisjus névre hallgat, és megszűnt hatóság lenni, sem az Országos Széchényi könyvtárban, amelynek a Jogvédő állítólag már régen átadta a nála letétbe helyezett műveket. A lehetséges megfejtés egy egyszerű címelírás: Ember legyen című mű nem létezik. Anyu Pali 40 évvel korábban kiadott Ember vagyok… című verskötetét helyezte letétbe. De ha ezt bármely okból szükségesnek tartotta, hogy nem figyelt fel a hibás címre?

Második férje történetét Köves András emlékezete címen már 1964-ben megírta, s ki is adta. Utólag olvasva, a könyv sok tekintetben magán viseli a hatvanas évek első felében-közepén íródott hivatalos kiadvány jegyeit. Anyu – bár az első sortól az utolsóig nyilvánvaló, hogy csak ő írhatta, saját nevében ír – nem is szerzőként, hanem felelős kiadóként van feltüntetve; bevezetésként és függelékként a könyv – vélhetően a szerzők iránti gesztusként – közöl olyan amatőr emlékező írásokat is, amelyek csak hivatalos kiadványba illenének; legfőképpen pedig sikeresen igyekszik megfelelni a politikai jó modor akkori írott és íratlan szabályainak.

Tiszteletpéldányt kapott a könyvből Kádár János is, és illendően meg is köszönte anyu figyelmességét. Mindenesetre a könyv sokat segített nekem eligazodni a kezembe került elsődleges források között. Hátterüket anyu sokkal jobban ismerte, mint ahogy én magam a történéseket ki tudtam bogozni. A könyvnek nem sok példánya maradt fenn, az enyémet sem találom. A mostani munkapéldányomat Miskától kaptam kölcsön; voltaképpen nem is az övé, hanem Sömjénéké. Anyu a család nagyszerű barátainak – Sömjén Palinak (nekünk „Pali bácsinak”) és feleségének „Nyuszinak” – dedikálta ezt a ma már ritkaságértékű példányt.

A szerzői anonimitásnak azonban mára furcsa következménye lett, s nem tudom, hogy sírjak-e vagy nevessek. Az antikvár könyveket hirdető regikonyvek.hu weboldalon megtaláltam a Köves András emlékezete című könyvet, szerzőjeként Kollár Lászlót (aláírása szerint a II. kerületi tanács vb. dolgozóját) feltüntetve, aki a könyv függelékében közölt négy írás közül a legutolsónak a szerzője, s valószínűleg épp ezért az ő neve tűnt fel legelőször az antikváriusoknak, akik emlékező, egy életutat bemutató könyvet szerző nélkül nem tudtak elképzelni, viszont komolyabban beleolvasni a könyvbe nem volt érkezésük. Kollár írása egyébként, így újraolvasva, rokonszenves: Bandi emberségéről szól, arról, hogy 1946-ban őt, aki akkor munkanélküli és hajléktalan volt, miként segítette álláshoz. (Tovább nézegetem az internetet. Más antikváriusok azért kitalálták, hogy a szerzőt Köves Andrásnénak hívták.)

A Fuchs család

Hogy egyáltalán elküldte-e anyu a Fischer úrnak szánt levél eredetijét, megkapta-e a címzett, jött-e rá válasz, ki is volt Fischer úr (és a közvetítő Herz úr), az már nem fog kiderülni. A levélből annyi világos, hogy a Fuchs-ág, egészen pontosan apai nagyanyám, Mendl Klára a háború előtt Csehszlovákiában élt családjának lehetett rokona vagy inkább közeli barátja. A családról mindössze annyit tudok, hogy a monarchiakori Gablonzban, mai nevén Jablonecben élt, ahol – egy megőrzött fénykép tanúsága szerint is – sarokházuk volt a belvárosban, földszintjén kávéházzal, kereskedéssel. Apám a húszas-harmincas években néhányszor vendégeskedett náluk, szép lapokat küldött anyunak, és egyebek között arról tudósította, hogy „nem beszéltem egy hete egy értelmes (nem kereskedő) emberrel”. No meg a Pesten számára ismeretlen nyugodt polgári jólétről: „Az én különleges helyzetem (idegen város, idegen nyelv, régi patinás kereskedői ház reklám és kirakat nélkül) kell ahhoz, hogy ez a város a világ legcsendesebb, osztályharc-mentesebb városának tűnjék fel. Az én napjaim úgy telnek el, mintha szanatóriumban lennék. Naponta 5x bő és vajjal elkészített ételek: reggel 8, 10, pont 12, du. ½ 5 és este ¾ 7. Reggel 8 órakor felkelés és este 9 órakor lefekvés. Éjszakára egy tál gyümölcs, este ½ liter barna habzó sör.”

Nagymama innen, Gablonzból Pestre ment férjhez Fuchs Gyulához, nagyapámhoz, aki Buda környéki szőlőbirtokos volt, apám születési anyakönyvi kivonatában egyszerűen az áll, hogy kereskedő. (Ernő nagybátyáméban konkrétabban: bornagykereskedő.) Okmányszerűen nagyapámról még ez olvasható az 1922 márciusában kelt partecédulán: a pesti Chevra Kadisa jótékonysági és temetkezési egyesületnek volt „igen érdemes választmányi tagja, valamint a Szeretetház t. gazdászati elöljárója”. Fiától (mármint az apámtól), aki polgári foglalkozása szerint ügyvéd, emellett költő, író és társadalomelemző volt, versben és prózában sokkal többet – legalábbis számomra fontosabbat – lehet róla megtudni. Erről majd a maga helyén.

A Fuchsok a ma Szlovákiához tartozó Vágújhelyről (ma: Nové Mesto nad Vahom) származtak, ahol már a XVIII. században nagyobb zsidó közösség alakult ki, s foglalkozott gyapjú-, posztó-, bőr-, méz- és pálinka-kereskedelemmel és -iparral. Komoróczy Géza könyvéből tudható, hogy Vágújhely zsidó községét magyar-brodi – Ungarisch-Brod vagy UherskýBrod – kivándorlók alapították 1689-ben, akik a kuruc csapatok öldöklése elől menekültek. Könnyen lehet, hogy a Fuchsok is onnan érkeztek. A jozefiánus időkben „zsidó nemzeti iskola” is létesült itt – olvasom az 1929-ben kiadott Magyar Zsidó Lexikonban. 1848 májusában – más magyarországi városok mellett – Vágújhelyen is sor került zsidóellenes randalírozásra. Dédapám, Fuchs Fülöp azonban 1846-ban már Pesten vette el dédanyámat, Abeles Amáliát. Azokból az okmányokból, amelyekből ezeket az ismereteket merítem (nevezetesen Fülöp házassági anyakönyvi kivonatából), nem világos, hogy az ő apja, Fuchs Ábrahám (ükapám) akkor még Vágújhelyen lakott-e, vagy már ő is pesti lakos volt. Később biztosan Pesten élt, és itt a Király utca 18.-ban halt meg 1877. április 24-én tüdőhűdésben. (Ma embóliának mondják.) A halotti anyakönyvi kivonatból – amelyet a pesti izr. hitközség 1941. augusztus 18-án állított ki – Ábrahám foglalkozásáról is értesülünk: „magányzó” volt (mai helyesírással: magánzó. A szó értelmének a lexikonban kellett utánanéznem: „Vagyonából, vagy alkalmi jövedelmekből élő személy.” Az ifjabb generáció körében Ábrahám feleségének leányneve – Kossút (vagy Kossuth, okmánya válogatja) Johanna – keltette a legnagyobb feltűnést.

A messzi ősök eredeti okmányai jórészt elkallódtak. A rájuk vonatkozóan itt és a továbbiakban közölt adatok java részét a zsidótörvényeknek köszönhetjük, amelyek előírták, hogy a zsidóknak hivatalos iratokkal visszamenőleg hosszú időre igazolniuk kell magyar honosságukat. Ezért aztán a 30-as évek végén, a 40-es évek elején Fuchsék is részt vettek abban a tömegmozgalomban, amely a régi okmányok hivatalos másolatainak beszerzésére irányult, s amelynek sikere nélkül nem lehettek magyar állampolgárok. Az életben maradáshoz – mai szóhasználattal: a „túléléshez” – aztán ez is kevésnek bizonyult.

Gyula nagyapa – közgazdász unokához méltatlan módon – rosszkor tette pénzzé a vagyonát, és az inflációban tönkrement. Ezt a Teréz körúton a szomszéd lakásban lakó Spitz Marától hallottam nagyon-nagyon régen. Mara már több mint fél évszázada meghalt. „Vicemamámnak”, Langer Klárinak, a kiváló fényképésznek volt al-, vagy társbérlője, egyben Klári barátjának, későbbi férjének, Spitz Józsinak a lánytestvére. Klári a Fuchs, illetve Köves család négy nemzedékéről készített nagyszerű fotókat és fotóalbumokat, amelyeket néha írás közben is megnézek – az én nemzedékem a harmadik a sorban. Gyerekkoromban gyakran mentem át „pótkajára” Klárihoz, vagy megtudakoltam, hol mit főznek, s a menü alapján döntöttem, hol ebédeljek. Hogy ne a gangon keresztül kelljen átjárnom, a magam szerény eszközeivel – körömmel és valamilyen játékkanállal – megpróbáltam áttörni a két lakás közötti válaszfalat; megrémült anyám gyorsan leállított.

A Langer Klári válogatott fotóit tartalmazó könyvről (Langer Klára munkássága, Corvina 1973) sokáig azt hittem, hogy elveszett a történelem (pontosabban: a családi költözések) viharában. Nagy örömmel fedeztem fel lakásrendezéskor az egyik könyvszekrény hátsó, kívülről nem látható polcán, talán az erősen hiányos Marx-Engels Összes kötetei között. Üldözött zsidók és cigányok, a háború következtében elhagyott, utcán nyomorgó gyerekek, nehéz testi munkát végző asszonyok és férfiak fotói, számos művészportré és más kép mellett szerepel benne egyik kedvenc családi képünk: a nyolchónapos Palkó ül a nyakamban és a magasból diadalmasan tekint körül. „Kedves darab” – mondta róla Klári, és szokta mondani sok más kisgyerekről, akiket nagy szeretettel és tudással fotózott. A magyar társadalom – állította viszont – nem gyerekbarát, magyarázatként szóba hozta egyszer, hogy a szülők mindenféle módon fenyegetik, ijesztgetik és meg is verik a gyerekeiket. Most csak az jut eszembe, hogy „majd elvisz a bácsi”, de Klárinak az ijesztgetésre sokkal keményebb példái is voltak. Engem gyerekkoromban gyakran szólított tréfásan Sindrának, abban a hiszemben, hogy ez az Andris név inverze (az igazi inverz kiejthetetlen). Klári valóban anyám helyett anyám volt, amikor szükség volt rá, s kimutatta szeretetét akkor is, amikor anyu is jelen volt. Elsősorban a holokausztban elpusztult barátai két gyerekéről: Schultz Gyuriról és Feriről kellett gondoskodnia. Kiváló portré-, főleg gyermek-, szocio- és (muszájból) reklámfotós volt, és nagyon sok mindent bevállalt. A háború előtt, közben és után szociofotóival a meggyőződéses baloldaliságot képviselte, 1944-ben a fasizmussal szembeni ellenállást és az üldözöttekkel való szolidaritást: hamis személyazonossági iratokat készített a bujkáló zsidók és más menekülők részére. Olvasom az Artportalon: „Langer kommunista volt, s ez sokakat arra bátorít, hogy fotóival együtt őt magát is a történelem süllyesztőjébe söpörjék. Pedig életművében jócskán maradtak tartós értékek.” Minek ide a „pedig”?

Klári gyakran beengedett a sötétkamrába, s megnézhettem, ahogy az oldóanyagból lassan a felszínre úsztak a még csak félig kész fotók. Bámultam a csodát, de igazából nem fogott meg: néhány gyerekkori próbálkozás után többé sosem fényképeztem. Klári arra tanított, hogy a szeretet és a gyűlölet a két alapvető érzés, s később, már felnőtt koromban aziránt érdeklődött, miért szeretek utazni, mi vonz: a kövek, az emberek, a víz, vagy valami más? Sok mindent látott a világból, de nyilván nem kedvelte az öncélú turistáskodást. Én meg nem tudtam a jó választ – ez is, az is. Mindenkori találkozásaink kihagyhatatlan kelléke volt a Sarokház – akkor nagyon népszerű sütemény, talán ma is az, bár nem látom cukrászdákban: olyan, mint egy tejszínhabbal vastagon beborított jókora csokoládétorta-szelet. Nem csak gyerekkoromban kaptam mindig nála otthon a Teréz körút 44-ben, vagy szemben, a mai Radisson Blu Béke, korábban szimplán Béke, még azelőtt Britannia szálloda cukrászdájában, hanem ezzel kínált kettőnket is, amikor házasságkötésünk után fényképalbumot csinált Éviről és rólam. Tortán és persze sok-sok fotón és fényképalbumon kívül könyveket, német irodalmat kaptam tőle ajándékba. A Goethe’s Gespräche mit Eckermannra emlékszem, amit soha nem olvastam el, és egy több kötetes Brecht-sorozatra. Mind elveszett a Teréz körút (talán inkább a Benczúr utca) és az Emőd utca között.

Ami értékes ingósága a Fuchs családnak Gyula nagyapám halála után megmaradt, az a zálogházban veszett el. Ernő, az idősebbik Fuchs-fiú a húszas éveiben járt, s a család gazdasági menedzselésének terhe jórészt rá hárult, ő, akárcsak öccse, „gazdasági antitalentum” volt anyu jellemzése szerint. „A gazdag csehországi rokonok támogatása és Pali németórái nélkül teljesen alámerültek volna” – írta. Nagymama abban bízott, hogy fiai majd jó partit fognak ki; mindkettőjükben csalódnia kellett.

A Mendl családban németül beszéltek. Hogy Budapesten Fuchs Gyulánéként nagymama melyik nyelvet használta, azt nem tudom pontosan, talán mindkettőt. Nyilván megtanult magyarul, leginkább fiaitól, akik magyar iskolába jártak, magyarul beszéltek és írtak. A napi bevásárlás az ő feladata volt, ezt aligha végezhette másként, mint magyarul. Magyarul kellett beszélnie a cseléddel is. Erről dokumentum is maradt. Apám egy neki szentelt versben szeretetteljes iróniával megörökítette, miként okította nagymama a cselédlányt:

„Perel a cseléddel, kínozza a jámbort:

Az ő korában a sparherd másként lángolt.”

A családnak – még egy ideig a háborús években is – többnyire volt bennlakó cselédje, szebben: „háztartási alkalmazottja”; a polgári háztartásokhoz ez éppen úgy hozzátartozott, mint manapság a mosógép, a hűtőszekrény, vagy a fafűtéses cserépkályhát felváltó korszerű fűtés – ezért ezeket a lakásokat eleve cselédszobával építették; a régi pesti házakban ezekből lettek a mai „félszobák”.

A családon belül azonban Klári nagymama főleg németül kommunikált – anyámmal is. Az a néhány sor, amit nagyanyámtól olvastam, németül íródott. Anyám munkaszolgálatos apámnak szóló leveleire írt rá gyöngybetűkkel, máig jól olvashatóan egy-egy ilyesfajta üzenetet: „Mein liebes Kind! Alle unsere Gedanken sind mit Dir, Gott hüt Dir auf allen Deinen Wegen. Innige Küsse von Deiner Dich so zärtlich liebenden Mama.” Nem fordítom le.

Babi

Anyám sokat panaszkodott az anyósára apámnak, jókor (békében) és rosszkor (háborúban) is. Egyfajta – legfeljebb részlegesen kielégítő – magyarázatot olvastam erről apámnak írott egyik levelében, azt, hogy miatta nem tudott önálló háztartást vezetni – a Teréz körúti lakás ugyanis a Fuchséké volt (pontosabban: a Fuchsék bérelték), s még a negyvenes években is ott lógott a gázórán a cédula, hogy a gázt „bevezette Fuchs Gyula 1905. október 5-én”. (Az évre, azt hiszem, jól emlékszem, a hónap és nap pontosságáért nem vállalok felelősséget.) A háziasszony Gyula nagyapám halála után is természetesen a nagymama volt, s ez a helyzet menye beköltözését követően sem változott – vagy nem változott annyira, hogy ez anyámat kielégítette volna. A háztartással kapcsolatban voltak – igazából érdektelen, nagyon-nagyon szokványos – nézeteltéréseik, amelyeket azonban anyu elég fontosnak tartott ahhoz, hogy azokról aput levélben tudósítsa. Az a gyanúm egyébként, hogy kékharisnya, céltudatos és kemény akaratú anyámnak eleve nem lehetett olyan anyósa, akivel jól kijön. „Nagyon szeretek uralkodni, és nehezen vállalok második szerepet” – ezt 1942-ben írta.

Anyunak saját anyjával is konfliktusai voltak, sőt, ezek voltak a mélyebb érzelmi összeütközések. Anyai nagyanyám a családban Manyi volt, nekem „Utas”. Ez az alapemlékem róla: vonatost játszottunk, én a dívány hengerpárnáját meglovagolva mozdonyvezető voltam, ő csak ült csendben a díványon, ő volt az utas. A vasutat legifjabb koromban nagyon szerettem. Anyu gyakran a Ferdinánd hídra vitt sétálni, ahonnan sokáig néztük a Nyugatiba érkező és onnan induló vonatokat. Ez volt a legközelebbi érdekesség, s a füstmentes környezet, úgy látszik, még nem volt olyan fontos szempont a sétáltatásban, mint manapság. De azért mentünk a Margitszigetre, a Városligetbe, a Dunapartra, a Kossuth térre is. Míg Klára nagymamáról egyáltalán nem maradt vizuális emlékem, Manyiról halvány emlékképeim vannak. Ott volt az 1944. decemberi házkutatáskor a Teréz körúton; a Pozsonyi úti csillagos ház kapualjában találkoztunk a nyilasuralom idején, s az utolsó, 1945 tavaszáról: bementünk a kórházba anyuval, hogy meglátogassuk, de addigra meghalt, anyu bement a kórterembe, hogy elbúcsúzzon a halottól, engem, aki nem tudtam, mi történt, kinn hagyott az üres folyosón.

Nem tudom igazából összeszedni, mik is voltak anyám kifogásai és panaszai. „Manyi sohasem a boldogságot kereste, és minket sem a boldogságra nevelt, hanem a világ részére, még akkor is, ha elvben a közönséges világ megvetésére tanított” – olvasom 1940-ből. Arra, hogy „a világ teljes elismerését kell elnyerni, és a boldogság mindig valami eredménnyel volt összekötve”. Aztán elfelejti, hogy ezt anyjának rótta fel, s nagyjából ugyanazért önmagának tesz szemrehányást. 1942. június, levél Palinak: „Honnan szedtem fel ezt a szörnyű ambíciót, ezt a mindig első tanulóságot, állandó versenyzést nem tudom, kivel és mivel?” 1943. november, egy megkésett vallomás, Pali, a címzett már nem is él: „Úgy érzem magam, mint egy örök versenyló, aki mindig sikerekre pályázom.” Máskor más volt a baj: „Van egy ilyen gondolatom: mindennek Manyi az oka…” – írta egy apámnak szóló 1943-as levélben, valójában levélformában írott naplóban. Minek is volt Manyi az oka? „(…) egy nagyon nagy hibát csinált, sokkal régibb gyerekkorban: a hosszú ideig tartó szeretetmegvonásokat. Ez okozott nagyon hosszú ideig tartó elhidegüléseket.”

A fiatal Babi

Ugyanezt másként is elmondja egy ismeretlen rendeltetésű papírlapon 1945-ben, Manyi halála után: „Szegény anyám rengeteg energiámat kötötte le; ez egy igen komplikált viszony volt, ő túlságosan szeretett engem és ez a nagy szeretet, mindazzal, amivel együtt járt, terhes volt nekem. Persze, ennek dacára, vagy éppen ezért minden gondolatom alján ott volt. Ő nevelt olyannak, amilyen vagyok, tulajdonképpen ezért haragudtam rá. Azért tudtam magunkat ilyen nehéz körülmények között is fenntartani, mert ilyen kemény és kérlelhetetlen vagyok magammal, mert mindent tökéletesen kell csinálnom, mert segítséget soha nem szabad elfogadnom, ő gyerekkoromban arra nevelt, hogy hideget-meleget, szomjúságot jajgatás nélkül viseljünk (…)” Ha visszagondolok 1944-re, kettőnk közös bujkálására, akkor nagyon jól megértem, igaznak érzem ezeket a sorokat. A „soha senkitől semmi segítséget” természetesen költői túlzás, de önnön helyzetelemzése, döntési készsége, lélekjelenléte, bátorsága – és ehhez persze sok-sok szerencse – nélkül nem maradtunk volna életben.

Hellsingeréknél, anyám családjában amúgy is sok volt a feszültség. 1945-ben (lehet, hogy csak 1946-ban, mindenesetre nem sokkal nagyanyám halála után) anyu megküldte volna emlékül Manyi jegygyűrűjét az akkor már New Yorkban élő Kató nagynénémnek. Az érzelmeit és véleményét mindig provokatív nyíltsággal vállaló Kató (akit az sem tartott soha vissza, hogy valakit esetleg megbánt, a neki születésnapjára küldött könyvet, ha anyu nem találta el az ízlését, Amerikából is könyörtelenül visszaküldte) vehemensen tiltakozott, nehogy megtegye: ez a jegygyűrű – írta sebtében – a boldogtalanság szimbóluma, egy elrontott házasságé, amely tönkretette Manyi életét, Tipuét (nagyapámét) is, és kettejük gyerekkorát. Tipu, a kistisztviselő férj a szerencsejátékok rabja volt, s kevéssé törődött a családdal, legalábbis így mondták a többiek. Kató emlékezése szerint rendszeresen megfeledkezett Manyi születésnapjáról, előző nap mindig őneki kellett figyelmeztetnie rá, mire évről évre így válaszolt: „Már megint?” – De vett ajándékot. Halála ötödik évfordulóján anyám versben emlékezett meg róla, amelynek néhány, talán nem igazán eredeti sorát (Kosztolányit juttatja az eszembe) én mégis szépnek, lekezelően is szeretetteljesnek találom:

„Nem nagyon volt apa, még kevésbé férj,

Csak gyermek volt, nagy kövér, zoknyis kisfiu,

Ki játszik reggel, játszik délben, este,

Játszik éjjel és hajnalfelé,

Kártyával, lóval, éppen, ami jött,

S ha álmos, alszik reggel, délelőtt.”

Ezért aztán a szerencsejáték a Fuchs, majd a Köves családban is a főbűnök közé tartozott, anyu legfeljebb az ivást ítélte el hasonló szigorúsággal. Még azt sem szerette, ha olyan társasjátékokat játszottunk, amelyekben játékpénz volt a tét, mint amilyen a Capitaly (illetve „szocialista” megfelelője, a „Gazdálkodj okosan!”). Az effajta szenvedélyekkel szembeni szülői igyekezetében sikeresnek bizonyult. Egyikünk sem kártyázott, lóversenypályát belülről talán életünkben sem láttunk, nem fertőzött meg bennünket a félkarú rabló. Tőzsdézésre ismert okokból (újszülötteknek: nem volt tőzsde) lehetőségünk sem lett volna. Igaz, a negyvenes évek végén, amikor bevezették a totót, 3 forint 30 volt egy szelvény, egyszer még tíztalálatosom is akadt, fizetett kb. 10 forintot, de ez nem hagyott bennem maradandó nyomot. (Miska öcsém utólag szólt, hogy tévedek: Moszkvában egyetemi évei alatt rengeteget kártyázott. Erről azonban én nem tudtam, gondolom, anyu se. Aztán már ő is jó útra tért.)

Másban anyu kevésbé volt szerencsés. Fordított szereposztásban – mint anya és anyós – sok mindent elkövetett abból, amit annak idején saját anyjától és anyósától zokon vett. Mári nem felejtette el, hogy kislány korában gyakran odaszaladt hozzá, átölelte és mondta, hogy „nagyon szeretlek”, anyu pedig minduntalan elhárította: „…bosszantani”. Második férje halála után anyu lett a Benczúr utcában a család tényleges feje, s bár a családi szokások a különböző menyek és vejek hosszabb-rövidebb ideig tartó ottléte után is szerfelett demokratikusak voltak, családfőségét hallgatólagosan sem lehetett kétségbe vonni. Emlékszem, micsoda patáliát csapott, amikor egyszer hazajöttekor Évivel nem mentünk ki az előszobába köszönni. Igaz, akkor nem volt jó állapotban, néhány héttel vagy hónappal lehettünk a temetés után.

Az egyik legmulatságosabb családi anekdota is a családfőségéhez fűződik. Népszámlálás volt, 1970, mi már elköltöztünk, Miska Moszkvában járt egyetemre, három főből állt az otthoni család: anyuból, Máriból és Mári férjéből, Jancsiból. A számlálóbiztos a családfőt kereste, aki definíció szerint a legidősebb munkaképes korú férfi volt (ha volt ilyen a családban), s azt Jancsiban vélte megtalálni – aki mindössze néhány hónappal azelőtt házasodott össze Márival, költözött a Benczúr utcába, és kirakatrendezőként nagyon szerény keresettel bírt –, nem pedig anyuban, aki ténylegesen eltartotta a családot. Anyu ezen szerfelett felháborodott. (Mári első házassága nem sokkal élte túl ezt az epizódot – de nem ezért.)

Nem tudom, anyu mennyire kedvelte sógorát, Ernőt, mindenesetre olykor szívesen mószerolta. Megint csak apámhoz írott fennmaradt leveléből tudom, például azt kifogásolta, hogy kislánya „rosszul van nevelve”. Ezt Ernő visszautasította. Régebben azt gondoltam, biztos anyunak volt igaza, ma abban vagyok biztos, hogy nem kellett volna beleszólnia. Ahogy ő Manyitól zokon vette a mindent bíráló, aggódó, kötözködő megjegyzéseket, úgy Ernőéket is bánthatta, amikor anyu kioktatta őket. Ernőről ezen túlmenően azt tudom, hogy „benősült egy fáspincébe” (ugyancsak Spitz Mara szíves közlése valamikor az ötvenes évekből), valamint azt, hogy a közeli Terminus kávéházban, a Teréz körút és a Podmaniczky utca sarkán vasárnap délelőttönként Fuchs találkozó volt apám, nagymama és Ernő részvételével, ezt anyu mesélte el, no meg természetesen a család legyilkolását is. Ez utóbbiról a Fischer úrnak írt levélen kívül egy másik dokumentumot is találtam, egy 1945. április 13-án kelt „Bejelentést a náci és nyilas gaztettek kivizsgálására alakult bizottsághoz”, amelyet anyám tett „fronton eltűnt férje, dr. Fuchs Pál nevében”. A „Bejelentésben” – a szövegben a „feljelentés” szót használja – megírja, hogy Ernőék a Vármegye utca és a Semmelweis utca sarkán levő házban, egy bútorraktárul szolgáló pincében bujkáltak, ahová Fröhlich Mátyás tisztítóüzlet tulajdonos rejtette el és látta el őket ingyen. Összesen mintegy 60 zsidó volt a pincében. Január 17-én, „tehát néhány órával a felszabadulás előtt”, a nyilasok rátörtek a házra, keresték a bútorraktárt. Fröhlichék ennek létezését nem árulták el, de a házmesterné – valószínűleg a fenyegetések hatására – megmondta. Anyám tudomása szerint 36-an elmenekültek, a többieket agyonlőtték. Anyám kéri „a háromszoros gyilkosságot – melynek egyik áldozata 13 éves kislány – kinyomozni, részleteiben felderíteni és a legsúlyosabban megtorolni”.

Budapest ostromáról és a nyilasok kegyetlenkedéséről sok mindent lehet olvasni mostanában, de erre nem számítottam. Több mint 70 évvel később, 2021 márciusában az ÉS-ben megjelent ugyanez a történet, amely anyu feljelentésének a tárgya. Egy a számtalan gyilkosság közül. Borhi László az eseményekről és elkövetőikről, no meg az áldozatokról szóló Sortűz a Ritz előtt című cikkében leírja –anyu szövegéhez nagyon hasonlóan – Ernőék legyilkolását is: „Frölich Mátyás… a pincerekesz falát bontotta ki a Semmelweis utca 4. alatti házban, ahol 50 embert rejtett el és látott el élelemmel. Őt és egész családját elhurcolták a nyilasok védenceivel együtt, és valamennyiüket kivégezték. Egyetlen ember élte túl, akit az egyik lakó, dr. Zubriczky egy nagy összeg fejében kiváltott.”

Anyai ági felmenőimről még kevesebbet tudok, mint a Fuchsokról. Nagyapám, Hellsinger István – Tipu – 1870-ben Pesten született és itt is járt iskolába. Gyenge-közepes tanuló volt. Középiskola után 1887/88-ban a Budapesti Kereskedelmi Akadémián a középiskolát végzettek egyéves kereskedelmi szaktanfolyamát végezte csak el. Ahogy nézem gondosan megőrzött ottani bizonyítványát, anyám aligha tőle örökölte szorgalmát és teljesítményorientáltságát. Csupa „elégséges”, csak nemzetgazdaságtanból és kereskedelmi levelezésből „jó”, viszont „árúisméből” – amit én 70 évvel később a Marx Károly Közgazdaságtudományi Egyetemen a fejtörést nem okozó „áruismeret” néven tanultam, egyébként szintén nem nagy lelkesedéssel – „elégtelen”. Oda van írva azonban, hogy „három hó múlva javító vizsgálatot tehet”, s azon feltehetően már sikeresen szerepelt.

Hogy a Hellsinger család honnan jött, és az ősök mivel foglalkoztak, a megmaradt papírokból nem derül ki, anyutól soha nem kérdeztem. Manyi, Schimek Irén férjénél 10 évvel volt fiatalabb, a ma Szlovákiához tartozó Hroncsokon (Hrončok) született, ahol az ő apja, Schimek Izidor (vagy Eduárd) – ebben az írásban Póka néven jelenik majd meg – nagyon halvány emlékeim szerint valamilyen erdőbirtokon volt intéző vagy más tisztviselő. Az Izidor nevet az ő címére érkezett – Babinak szóló – levél borítékján olvastam, az Eduárdot, amely talán hitelesebb, mert anyu kézírása, nagyanyám 1944. júniusi lakásbejelentőjén, amelyet akkor kellett kitölteni, amikor a budapesti zsidókat összeköltöztették, és Manyi velünk együtt a Géza utcába jött lakni. Póka párja Nyóka volt (ha nem ugrana be: apóka és anyóka). Neki csak az utónevét tudom, Kornéliának hívták, leánykori családneve egyetlen forrásomon, az említett bejelentőlapon elmosódott, csak azt tudom kivenni, hogy geerrel végződött. Nagyanyám születése után ismeretlen időpontban a Schimek család Erdélybe költözött, zöme Kolozsvárott vagy Kolozsvárhoz közel lakhatott, míg anyám kedvenc nagynénje, Józsa Máramarosszigetre ment férjhez.

Józsáékat egyszer látogattuk meg anyuval Máramarosszigeten. Egyetlen emlékem maradt a látogatásról, egy szirupos történet arról, hogy a baromfiólból egy tojást vittem a konyhába, útközben leejtettem, s azt mondtam sírva: „a tojás le akart esni”. A felnőttek ezt bájosnak találták. Megjelenik ugyan lelki szemem előtt valamiféle emlékkép egy falusi ház udvarán pityergő kisfiúról, aki én vagyok, a földön az összetört tojás, de a képet bizonyára csak anyu elbeszélése alapján alakítottam ki és őriztem meg. Egy 2-3 éves gyerekről szól a történet, ezért mostanáig ottlétünk időpontját 1941-nél nem későbbre, nem sokkal az Észak-Erdélybe történő bevonulás utánra tettem. Sok év múltán azonban előkerült egy furcsa dokumentum anyám hagyatékából: egy „Jelentkezési lap” Budapest székesfőváros üdültetési akciójára, amelyet anyu 1943. szeptember 28-án töltött ki dr. Fuchs Pál „munkaszolgálatos foglalkozású családfenntartó” nevében, aki „5 éves András nevű gyermeke részére Máramarossziget Balkány vasútállomásra vasúti jegyet és Schwarcz Sándor nevű hozzátartozója részére 5.-P napi ellátási költségtérítést kér,” s amelyet október 2-i keltezéssel támogat „dr. Buday Béla házi légoltalmi parancsnok, úgy is, mint M. kir. Budapest, VI. kerületi hadigondozó tiszt”. Buday később, 1944-ben játszott fontosabb szerepet életünkben, erről még lesz szó.

Az idézetbeli áthúzás az eredetiben van így, miért csak Balkányig kérte anyu a jegyet, fogalmam sincs, mint ahogy azt sem tudom, ki volt Schwarcz Sándor. Azt hittem, Józsa férjét hívták így, de nem. Erre következtetek abból, hogy 1945 júniusában anyu Bota Simon máramarosszigeti ügyvédnél dr. Szabó Endréék felől érdeklődött, akik értelemszerűen csak Józsa és férje lehettek, s Botától kapott – ha jól olvasom az elmosódott betűket és számokat – 1946 márciusában választ, amely szerint Szabóékról „eddig semmi hír nem érkezett”. Utána sem.

A beadvány sorsa ismeretlen, anyu a hivatalos ajánlás ellenére valószínűleg be sem adta. Lebeszélhették a jelentkezésről, vagy maga gondolta meg magát, azért is van meg a papír. Meglepne, ha 1943 őszén egy (akkor már elpusztult) munkaszolgálatosra hivatkozással egyáltalán jelentkezni lehetett volna egy ilyen üdültetési akcióban való részvételre. Már az is meglep, hogy anyu azt hitte – ha hitte –, hogy lehet. Egy 1943-as máramarosszigeti kirándulást nem is tudok összeegyeztetni azzal, amit az 1943-as év családi történetéről tudok, vagy gondolok. Anyu levelezésében sincs nyoma.

Visszatérve anyura és a Fischer úrnak szóló levélre: mi ez a „Rosa Fuchs” az aláírás helyén? Anyunak – mint számos családtagnak – több neve is volt, főleg 1945 után, de már előtte is. A Rosával, a Fuchs vezetéknévvel összekapcsolva azonban itt találkoztam először, s ezért zavart, furcsának, idegennek éreztem, jóllehet – ha meggondolom – a szóban forgó német nyelvű levélben az egyetlen logikus megoldás lehetett.

Anyu Hellsinger Rózsa Saroltának született 1909. december 8-án. (A komplikált, fogós szülés a megőrzött számla tanúsága szerint nagyapámnak 150 koronájába került; vajon mennyi ez mai pénzben?) A Rózsa és Sarolta utónevek szerepelnek a keresztlevelében is – a keresztelés túlontúl későn, 1944 decemberében történt. Miután „az 1868. évi LIII. tc. előírásainak eleget tett”, az Érseki Helytartó engedélyével keresztelte meg dr. Tarnóczi János plébános a Budapesti Szent István Bazilika plébániáján.

Anyu keresztlevelére nemrég bukkantam rá – innen jutott egyáltalán az eszembe, hogy ő is kikeresztelkedett –, a magamét nem találom, de elsős bizonyítványomban benne van, hogy római katolikus vagyok. Az én engedélyem gyorsabban megérkezett. Engem már az év nyarán megkereszteltek, ugyancsak az említett plébánián, ami szintén semmin sem segíthetett, kivéve talán azt, hogy a francia papokhoz iratkozhattam be első osztályba, egy zsidómentő iskolába, ahová a körülmények – a bujkálás, a közelgő front, az ostrom – folytán legfeljebb egy-két hónapig járhattam, amúgy színtiszta egyes, vagyis kitűnő bizonyítványt kaptam. Gondolom, többi életben maradt osztálytársam is.

Szólítani azonban csak 1955-től szólították anyut Rózsának, már a Magyar Nemzetnél, ahol attól kezdve élete végéig újságíróskodott. Addig mindenkinek – és a családnak, barátoknak azután is – Babi volt, apámnak még a húszas-harmincas években néha játékosan „Babette”, főként az angol nyelvterületen élők számára írásban esetleg Baby. Az idő múlásával egyre inkább „Babi néni” vagy „Babi mami”. A „Rózsa” azonban a hivatalos iratokban is látható nehézségeket okozott: volt ő Rózsi meg Róza is iskolai bizonyítványban, anyakönyvi kivonatban, a cége által kiállított ajánlólevélben, még férje önéletrajzában is. Ugyanilyen baj volt a „Hellsingerrel” a név bizonytalan helyesírása miatt. Van okmány, ahol egy, s olyan is, amelyben két l-lel írták. Nem túl fényes iskolai bizonyítványaiban Tiput is hol Hellsingernek, hol Helsingernek nevezik.

A felszabadulás után anyu a Magánalkalmazottak Lapja szerkesztője lett és leánykori nevét Horváthra magyarosította. Később, már amikor a Nemzetnél volt – második férje vezetéknevét felvéve Köves Rózsa néven publikált cikkeket, tanulmányokat és írt könyvet. Cikkeit néha –s –a szignóval jegyezte. A Nemzet levelezési rovata vezetőjeként maga is szerkesztett „olvasói leveleket”. Egy részüket Horváth Andrásné néven írta alá – így kombinálva magyarosított leánykori és második házassága szerinti asszonynevét. Amúgy a „civil” életben a Köves Andrásné nevet használta.

Ez a névtarkaság utólag fejtörést is okozott. Anyu kérte, hogy hamvait második férje sírjába helyezzük el. Nem volt egyértelmű, milyen nevet véssenek a sírkőre. A „Köves Andrásné” természetes volt, de közszereplőként – szerény és csak szűk körben ismert, de mégiscsak közszereplőként – más néven tartották számon. Ezért Miskával és Márival úgy döntöttünk, zárójelben és kicsit kisebb betűkkel álljon a kövön az is, hogy „Köves Rózsa”. Egy másik – személyes – dilemma az volt, hogy miként adjam meg anyám nevét a Ki kicsoda (2009-ig létező kortárs életrajzi lexikon) számára. A személyi igazolványomban Horváth Rózsa szerepel, s így írom be az „Anyja neve” rovatba minden kitöltendő kérdőívben. Magától értetődött, hogy ez legyen a Ki kicsodában is. Később az életrajzi lexikonnak újabb kiadásai jelentek meg, s én a „Horváth” mellett, megint csak zárójelben, odaírtam azt is, hogy „Köves”, gondoltam, ezzel tartozom neki. De a „Hellsinger” is hiányzik, ám három anyanév mégsem szerepelhet egy rövid életrajzi szócikkben. Vagy így van jól, hogy a „Hellsinger” eltűnt?

2018 novemberében, 26 évvel anyu halála és 5 évvel e könyv első kiadásának megjelenése után Murányi Gábor – anyu újságíró kollégája a Magyar Nemzetnél és fiamé, Palkóé a HVG-nél – megküldte anyu temetésén mondott gyászbeszédének a szövegét. A beszédben szólt anyu nem publikált és ismeretlen célból írt Önéletírásáról is. (Az írásnak nincs szerzői címe. Én Murányi szóhasználatát vettem át.) Arról, hogy ilyet egyáltalában írt, nem tudtam, a gyászbeszéd szövegében nem figyeltem fel rá, utalást sem találtam rá a könyv legfőbb forrásdokumentumait tartalmazó, anyu hagyatékából előkerült dobozokban, s ezért nem is írhattam. Most viszont – éppen ezért – nagyon is érdekelni kezdett, mit és hogyan írt anyu a saját életéről akkor, amikor nem hivatalos önéletrajzot írt. Hivatalosból találtam eleget. Kérésemre Murányi meg is küldte anyu írását, nála szerencsére ennyi idő után is megvolt. A 11 oldalas szöveget anyu 1979-ben vagy később írta (szerepel benne, hogy három gyermeke és hét unokája van, márpedig ez csak attól az évtől kezdve volt igaz). Felnőtt koráról alig mond valamit, a háborús évekről talán egy oldal szól, s a felszabadulás utáni évekről semmi. Nem tudom megfejteni, miért kerekítette le a történetet. Belekezdett az írásba és közben megunta? Ez nem vallana rá. Eleve csak a felszabadulás előttről akart írni? Talán fiatalokhoz akart szólni saját fiatalságáról? Erre utal a dolgozat befejezése: „1955 januárja óta újságíró vagyok. További életutam a fiatal nemzedék számára kevés tanulságot rejt magában.” Ez azonban semmiképpen sem a teljes megfejtés. Abban viszont valószínűleg nem tévedek, hogy – bármi volt is az írás apropója – van mondandója saját családja mindenkori fiatal nemzedéke számára. (Most meg egyre inkább azt is gondolom: az írás önmagának szólt, csak előkészület volt egy beszélgetéshez vagy előadáshoz, amelyre felkérték, de nem biztos, hogy meg is történt.)

Viszonylag részletesen ír családjáról, saját gyerekkoráról, beleértve hangsúlyosan gyerekkori élményeit forradalmakról és ellenforradalomról, fiatal éveiről. Sok mindenről nem hallottam és nem olvastam eddig, egy-két dologra másként emlékeztem. Már szülei sem kötöttek egyházi házasságot – ezt például máshol nem említi, számomra nem volt evidens. A házasságukról még valami kiderül: „Meglehetősen zsarnok nagyapám a vő-választás jogát magának tartotta fenn.” Ez talán azt is megmagyarázza, legalábbis részben, ami anyu és Kató levelezéséből gyakran visszaköszön, tudniillik az, hogy szüleik házassága nem jól sikerült. A balul kiütött választásban anyagi okok (remények) (is) szerepet játszhattak. „Apámnak ugyan nem volt nagy állása, de húga révén sógorságban állt egy ismert bankárral és ez nagyapámat – később teljességgel hiúnak bizonyult – reményekkel töltötte el.” A sógorék keveset segítettek, a család nem tudott kikecmeregni nehéz anyagi helyzetéből. (Gazdag rokonokról korábban nem tudtam.) Így a három Baross utcai szobából egyet ki kellett adniuk – ezt anyu nagyon nyomorúságos helyzetként élte meg.

Hellsinger István az estéit jobban szerette a Józsefvárosi Körben tölteni, mint otthon. (Csak a törzshely neve volt mindeddig ismeretlen.) Ahogy anyu írja, „finom” allűrjei is voltak: gyerekeit például nem akarta nyilvános iskolába engedni, anyu az első három osztályt, Kató az elsőt magántanulóként végezte el, kitűnően, még könyvjutalmat is kaptak. (Valami rémlik, de ilyen formában ez is új ismeret.) Az első világháború után nagyapám már nem kapott állandó állást, sokszor volt munka nélkül, 1936-ban, halála évében házgondnokként dolgozott, ő szedte be a lakóktól a lakbért. (Új.)

Anyu és Kató is inkább kötődött a Schimek családhoz, az anyai nagyszülőkhöz, akiknek rajtuk kívül nem volt más unokájuk. Zólyom és Liptó megyéből, az akkori Észak-Magyarországról származtak, Schimek nagyapa egy felvidéki erdészetben dolgozott, de amikor anyu kisgyerek volt, Schimekék Budapesten éltek (anyu az ő Vay Ádám utcai lakásukban született). Arról nem szól a fáma, hogy nagypapája itt mivel foglalkozott (nyilván tisztviselősködött), de arról igen, hogy 1915-ben újra a Felvidéken, ezúttal Poprádfelkán kapott fatelepi tisztviselői állást. Erdélybe ezek szerint csak később költöztek. „A nagyszülői ház otthonos és vonzó volt”, de „olyan beállítódásra ösztönzött, hogy az élet célja a spórolás, a fillérnek fillérre rakása”. (Saját krédóját e tekintetben így fogalmazta meg 1943-ban apámnak írott levelében, amelyet talán el sem küldött, de ha el is küldte, a címzett már nem kaphatta meg: „Nem vagyok mazochista, nem takarékoskodom. A pénzt meg kell keresni, de amivel az ember az életét kellemesebbé teheti, azt meg is kell venni rajta. Sokat bevenni és könnyen kiadni!”)

A nagyszülők a nagy ünnepeket megtartották, de egyébként „arra ügyeltek, hogy az őket meglátogató zsidó ismerősök ne lássák meg a vacsoraasztalon a paprikás szalonnát”. (Kató másként emlékezik. Pontosabban: Kató emlékezései, amelyekről később lesz szó, más benyomást keltenek.) Ugyanabban az évben a Hellsinger kislányokat Poprádra vitték, hogy a skarlátból és szamárköhögésből kigyógyuljanak. Zsidózással anyu itt találkozott először. „Egyik első – de maradandó – emlékem, hogy a falusi szlovák gyerekek »zsidó, zsidó!« kiáltással köveket dobáltak a panzió falára (ahol laktak), mire minket bevittek a szobába.” Aztán még sokszor. Érettségije nem lehetett színjeles, mert zsidó volt, nem vették fel sem az orvos-, sem a bölcsészkarra.

Anyai nagynénje, Rózsi 15 évesen tébécében meghalt, Manyi ekkor volt anyuval terhes, gondolom, utána kapta a Rózsa nevet. (Ezek szerint Auschwitzban három nagynénjét gázosították el, nem négyet – és a nagyanyját.) Nehéz anyagi helyzetükben előfordult, hogy anyu a gimnáziumi tandíját sem tudta befizetni. Így középiskolás korában pénzt kellett keresnie, már harmadik gimnazista korában volt egy tanítványa, majd több is. Nem csak pedagógiai célzattal idézem: „Az érettségi évében olyan tanítványt vállaltam, akinél du. 3-tól este 7-ig ott voltam, óráira kísértem, tanultam vele, de főleg »kisasszony« voltam mellette, hogy ne járkáljon egyedül. 80 pengőt kaptam és a villamospénzt”, amit szintén megspórolt: gyalog járt a Baross utcából az Országház (1927 óta: Kossuth Lajos) térre. A hosszú gyaloglásokról sokszor mesélt gyerekkoromban.

Pali, a költő

„A halálról sok verset írt,
mint mindazok a költők,
akik fiatalon halnak meg.”

(Szerb Antal 1943-ban)

Fuchs Pali nem érte meg az 1945 utáni elkerülhetetlen névmagyarosítást. Verskötetét, írásait azonban nem polgári nevén, hanem Péter Pálként, Fülöp Pálként vagy F. Péter Pálként jegyezte. (Utólag – közel egy évszázad múltán – a Péter Pált, bármi szólt is akkor mellette, nem helyeslem, nagyon szürke; a Fülöp Pál apu két utónevéből tevődik össze, fordított sorrendben, a másodikat nagyapja után kapta.) Kezemben van Péter Pál Ember vagyok című – első és egyetlen – verskötete, amely 1927-ben a Magyar Békeegyesület „Forum” tanulmányi csoportjának kiadásában jelent meg, s amelynek címrajzát Kassowitz Emil készítette. És megtaláltam egy szerződés tervezetét is, amelyből kiderül, hogy a négy ív terjedelmű, oktáv alakban, 500 példányban, fűzve, karton fedőlappal ellátott könyv kinyomtatása Reichenberg Ignác Glória könyvnyomdájában apunak 300 pengőbe került, ami akkor nem kis pénz volt. A könyvet 2 pengőért árulták, vagyis, ha minden példány elkel, a vállalkozás akár nyereséges is lehetett volna. Nem kelt el.

Kíváncsiságból ráklikkeltem a Google-on a Kassowitz Emil névre. Egyetlen találatom volt. Az Ember vagyok… című könyv, Kassowitz címrajzával, Grosz Editnek ajánlva 1928. január 9-én – vajh, ki volt ő? –, kiadói papírborításban, rossz állapotban 2010-ben egy online antikváriumban 2400 forintért megvehető. Eddig is halványan rémlett, Kató leveleit olvasva pedig nyilvánvalóvá vált, hogy Kassowitz Emil valamikor udvarolt neki. Emil egyébként, a Kasso néven híres karikaturista Kassowitz Félix testvére, akinek Péter fia egy ideig iskolatársam volt, unokája pedig Mathieu Kassovitz, a híres francia színész és rendező.

Az Ember vagyok… című könyv címlapja

Mielőtt a könyvről érdemben szólnék, egy kínos történetet kell elmesélnem. Valamikor az ötvenes évek első felében vagyunk, anyuval és Bandival látogatóban Turi-Polgár Istvánék Rákóczi úti lakásán. Ha jól emlékszem, az Uránia mozi felett laktak. Turi-Polgár egyike volt azon kevés keresztény üzletembernek, aki Babi és Pali baráti köréhez tartozott már a háború előtt. A nálam 3-4 évvel idősebb Pistivel, Turi-Polgárék elitműveltségű fiával külön beszélgetünk egy csupa könyvespolccal tele szobában. Pisti magyaráz irodalomról, könyvekről, könyvkiadásról. A Horthy-korszakban – inkább így mondhatta, a két háború között – nyakra-főre adtak ki mindenféle szemetet, s azt hiszem, találomra, szavai illusztrálására, leemeli a polcról apám kötetét. Bennem megfagyott a vér, és szótlanul viseltem ezt a szándékolatlan bárdolatlanságot. Neki nyilván fogalma sem volt Péter Pál és az ifjabb Köves András – már így hívtak – kapcsolatáról. Turi-Polgár Pistit többet nem láttam. Rémlik, hogy néhány évvel később anyu telefonon beszélt Nórával, Pisti anyjával, s valamin nagyon szörnyülködött. Arra gondoltam, hogy Pisti biztos disszidált, családunk akkori értékítélete szerint ez egyike volt a legfőbb bűnöknek. Aztán az egészet elfelejtettem, de apám verseit féltem elővenni.

Pedig ő kifejezetten ezt várta tőlem, pontosabban majdan megszületendő fiától egy 1929-es levélben, amely anyunak szólt, akivel nem sokkal korábban ismerkedett meg. „Rosszak a versírás örömei, ha az embert sem nem olvassák, sem nem serkentik. (…) A vers mindig épít, kifejezetlen gondolatokat kimond, szellemi munka, ami az én proletársorsomban mégis ünnepi kalács, vasárnapi ajándék. Valahogy mégis szeretnék valami nyomot hagyni magam után, talán ha más nem, a fiam lesz egyszer kíváncsi, milyen ember is volt az apja, hogy élt, tett-vett és gondolkodott.” Nem Fuchs Pál az első és nem is az utolsó, aki (húszegynéhány éves korában különösen) vágyik arra, hogy nyomot hagyjon, és kimondottan versek (irodalmi művek) megalkotásával véli ezt elérhetni. Apám nem ércnél maradandóbb emlékműre vágyik, csupán arra, hogy legalább a fia olvassa majd, amit ír. Ezt muszáj magamra vennem, még ha a kívánságot megszületésem előtt majdnem 10 évvel vetette is papírra. S gondolom, nem azt képzelte, hogy halála után 67 évvel veszem elő a verseit, hanem már akkor, amikor eszmélek, ismerkedem a világgal, amikor az ő világlátásához, életszemléletéhez képest igyekszem megfogalmazni, mit jelent számomra „embernek lenni”. A dolgok másként alakultak. Nincs mit magyarázkodni. A háborúban és utána annyi minden megváltozott, nem ő volt a viszonyítási pont.

Pali

És mit jelentett a 22 éves Fuchs Palinak „embernek lenni”? Örök elégedetlenséget, rezignáltságot, abszurditást, halálfélelmet – az utóbbi egész irodalmi munkásságának mindvégig meghatározó motívuma maradt. Néhány idézet következik a ma ismeretlen versekből, nem kritikusi, irodalomtörténészi kommentárral, hanem fiának szubjektív, szakszerűséget nélkülöző megjegyzéseivel. Itt most egy kicsit több idézet következik, mint amennyit az írásom műfaja megengedne, de szeretném, hogy aki ezt elolvassa, fogalmat alkothasson arról, miket írt Fuchs Pál. Bocs. Lássuk először a kötet bevezetőjét!

„Ember vagyok,

Városból faluba,

Faluból városba,

Vágyok.

Akkor kellesz,

Amikor elmész,

Akkor mondok szépet,

Amikor nem vagy ott,

Tavaszkor őszre,

Őszkor tavaszra,

Gondolok.

Bölcsőmben kis koporsókkal

Játszadoztam,

Ember vagyok.”

(Csak a bölcsőben kis koporsókkal játszadozás szürrealista képétől borzongok egy kicsit.) A kötetet – ezt anyu írja meg – egy másfél évig tartó nagy ifjúkori szerelem ihlette. A kapcsolat felívelő szakaszában sem lehetett teljesen felhőtlen és kételyektől mentes. „Vajh, te lészel az eljövendő?” – kérdezi, Máté Evangéliuma nyomán, az egyik vers címében, s még nem tudja a választ. A kötetből egy bonyolult és viharos kapcsolat képe bontakozik ki.

A gazdag lánnyal – akivel úgy ismerkedett meg, hogy görögre tanította – házasságra nem gondolt, írja anyu, azt a benyomást keltve, hogy Sebes Magdolnát osztálya ragadta el Palitól. Lehet, hogy a kapcsolat felbomlásában a vagyoni egyenlőtlenség – inkább a társadalmi pozíciók különbsége – is szerepet játszott. Pali kezdő kistisztviselő volt, egy vállalat könyvelésének „legjelentéktelenebb tagja”. A szerelem idején mindössze 21-22 éves, s a lány is legfeljebb annyi. Ez nem az az életkor, amikor feltétlenül végső elhatározásra kell jutni házasság dolgában. („Hát ez inkább apai megjegyzés, mint fiúi” – jegyzi meg erre Mári húgom. Persze-persze, hetvenegynéhány és most már még több évesen, többszörös nagyapaként ilyen bonyolult a viszonyom fiatal apámhoz. De valóban: én se voltam sokkal több, amikor 1961-ben feleségül vettem Évit.) A kapcsolat történetét nem ismerem azon kívül, amit anyu egyetlen bekezdésben elmond, illetve amire a versekből következtetni tudok. Az azért meglep, hogy egy ilyen szerelmi versciklusban, annak kellős közepén, a Sebes Magdolnához írt versek után és az ugyancsak neki (vagy róla) szóló további versek előtt Maria Elisabeth Hildegard Günther címmel egy fiatal német nővel eltöltött egyéjszakás kaland ünnepélyes hangvételű leírása található (próbálom a műfaját meghatározni), prózavers, inkább prózában megírt óda, annak igen szép. De hogy kerül ez oda?

Pali huszonegy évesen így mereng a „messzi” múlton:

„Üzenem, tegnap volt még minden, nemrég

S ma messze mégis, minden köd és álom,

Tündérkastély ingó békanyálon,

S megkínoz száz édes, ifjú emlék.”

Lehet az elválásról is kedves, játékos, dallamos verset írni, amelyet nála ismertebb költők is írhattak volna Budapesten a húszas évek környékén, s akkor ezeket a verseket most talán gyakran szavalnák is. Ilyen például a Szívem se tudja… című. (Egyébként ezt a verset valóban megzenésítette Róbert Erzsébet, és a kezemben tartott Műsor szerint 1928. március 18-án a Magyar Békeegyesület „Fórum” csoportja irodalmi délelőttjén előadta Kern Klára.) Íme:

„A budai cukrászda se tudja még,

A szőke kisasszony se tudja még,

Hol feküdtünk a fű se tudja még,

Csattogó rigó, se tudja még.

A kicsi propeller se tudja még,

Alatta a zúgó víz se tudja még,

Felette a ragyogó ég se tudja még,

Mellette a pesti part se tudja még.

A puha pamlag se tudja még,

A testszín harisnya se tudja még,

A fehér selyeming se tudja még,

Fehér leányszobád se tudja még.

A lábam se tudja néha még,

Mely házatok előtt elmegy néha még,

A kezem se tudja néha még,

Mely maga mellett keres néha még.

A szemem se tudja néha még,

Mely fényképedet nézi néha még,

Az orrom, mely parfűmödet érzi még,

A szívem se tudja nagy néha még.”

Anyu írja Paliról szóló el nem készült emlékezésében: „A szép, jó képességű, erotikusan vonzó lány utóbb tragikus véget ért: 23 évesen, már férjes asszonyként szerelmi gyilkosság áldozata lett. Pali irracionális empátiával megérezte sorsát.” De profundis… című versét, az Ember vagyok… kötet befejező és legdrámaibb darabját elolvasva én pedig azt hittem, hogy a vers már Sebes Magdolna halálára íródott:

„Álljatok meg ti villamosok, ti robogó autók,

Száguldó gőzkerekek, álljatok meg…

Állj meg kaotikus forgása a létnek, kaotikus

Forgása a mindennapos történésnek…

A gyárakban pihenjen el a munka, a kalapács

Ne hulljon le az esztergapadra, a kala-

pács ne essen le az esztergapadra…

(…) Férfiak, akiket valaha szeretett

– Imádkozzunk az élet gyorslábú leányáért

Sebes Magdolnáért,

De profundis Uram az élet mélyéből, fene-

ketlen mélyéből, érthetetlen mélyéből,

Clamavi ad Te, kiáltunk hozzád, jajgatunk

hozzád, könyörgünk hozzád…

(…) Engedd életre őt, hisz itt járt az uccán,

Hogy üssék, hogy üssön, hogy verjen, hogy

verjék…

…Hogy hallja, hogy lássa, hogy élje, hogy érje

az élet hatalmas szinfóniáját (…)”

Palinak több búcsúzó, elbocsájtó, emlékező verse is maradt a következő évekből, nem világos, hogy Sebes Magdolnának vagy másnak szólnak-e. Felbukkan emlékeimben és Pali későbbi írásaiban – konkrétan egy 1939-es naplóbejegyzésben – egy másik női név: Piri, akivel hajdan boldog volt, de a kapcsolatuk megszakadt. Rájövök: Sebes Magdolna és Piri egy és ugyanazon személy.

Aztán találok egy levelet: Pali 1928. május 24-én megírja Babette-nek, hogy Pirivel végleg szakított. A kései naplóbejegyzésből pedig meglepő képet kapunk Piriről és a kapcsolatról, persze Pali szemszögéből és utólag. A lány alakja több mint tíz év távlatából – Pali már évek óta nős, én is megvagyok – hihetetlen magasságokba emelkedik.

„Semmi sem értendő szó szerint az életben, mert néha gondoltam is a házasságra, de csak úgy, a többi, a végrehajtás szándéka nélkül felötlő és eltűnő gondolatok között. Hogyne. Éppen Ő. Éppen ez a nagyszerű és vakmerő, ez a veszedelmek és izgalmak között sikló nagyszerű ember fogja az életét – a mindennapi életét és nem a vakációk ünnepnapjait – egy kétes kishivatalnokhoz kötni, akiben a legkisebb baj még az volt, hogy kishivatalnok volt. De milyen kicsi volt más dolgokban is a Hungária malom könyvelésének legjelentéktelenebb tagja. Hol maradt nagyszívűségben és hol maradt életerőben barátnője mellett. Hogy versenyezhetett volna szenvedélyes erőben és odaadásban, hol az élvezetek bátor vágyában és hol az egyszerű civil bátorságban?”

Mennyi ebben a szövegben az írói fantázia, mennyi a megszépítő messzeség hatása, nem tudom, de anyu aligha örült, amikor – nem tudom, mikor – elolvasta ezt a szöveget.

(Egyetemista koromban – már nem emlékszem, milyen apropóból – anyu figyelmeztetett: „Soha ne szeress olyan nőt, aki ingadozik közted és egy másik férfi között.”

Évtizedekig nem gondoltam rá, milyen személyes tapasztalatok sugallhatták neki ezt a jó tanácsot. Amúgy, élete utolsó napján a szabadsághegyi klinikán, Fenyvesi doktorra várva, mesélte el – Márival korábban is beszélt erről, velem sohasem –, hogy Palinak „nehezére esett elviselni a monogámiát”. „Aztán, amikor elvitték munkaszolgálatba, minden letisztult.”)

Palinak a kötetben sem kizárólagos témája a szerelem. Versei olykor fiatalosan világfájdalmasak, rezignáltak, ironikusak, abszurdak és meghökkentők. A kor mindenféle divatját ostorozzák, néha eredetien, személyes élményként, néha utánérzéssel és váltakozó meggyőző erővel, legalábbis számomra, aki már a közelgő általános és személyes katasztrófa ismeretében próbálom megérteni, hogyan gondolkozott és írt 1927-ben Fuchs (Péter) Pál.

Van a kötetben gúnyos kritika az akkori idők társadalmáról, a „nagy csemegésboltról”, ahol minden kapható: eszmék, hitek, divatos ideálok, házi fétisek, szenvedélyek.

Áru a „szabadalmazott szocializmus milliomosok és proletárok, valamint munkásvezérek számára”, és áru a mennyország is.

„S szegények számára kibéreltük a túlvilágon

a mennyországot,

Ahol elnyerik jutalmukat a jók,

S a vezérigazgatók tisztítják ki a suszterinasok cipőit.

Vagy parancsolnak talán egyéb emóciókat?

Itt látható Nurmi, amint kizihálja tüdejét

Ötezer göthös rajongója kiabálása közepette,

Vagy óhajtják inkább a technika csodáit?

Friss csomagolásban?

Itt látható Lindbergh, az új ember-Ideál,

amint átrepül az óceánon.

Tessék parancsolni Hölgyeim és Uraim:

Itt látható a XX. század nagy csemegésboltja.

NINCS SZÜKSÉGÜNK REKLÁMOKRA.

ELDOBJA SZERENCSÉJÉT,

HA NEM NÁLUNK VÁSÁROL.”

A következő verset is 1927-ben, de már a kötet nyomdába adása után írta, így abba nem kerülhetett be. Az eddigiektől nagyon különböző téma és témakezelés. Címe: A múlt század költői, s valóban a XIX. század költőit (és költőjét) temeti: nem találja meg velük a kapcsolódási pontokat; mondanivalójuk már nem neki szól.

A múlt század költői. Kézirat

„Olvasom az elmúlt század költőit,

Nekem oly különös, idegen világ,

Elég volt egy-két rím, egy heinei ötlet,

Szerelem, szépség, természet, csodák.

Olvasom a verseket. Istenem Petőfi.

Tán nem olvastam soha ilyen szépet, jókat,

De fülemben egy csúf, tompa zúgás,

Nem érzem a mondanivalókat.

A drága jó Arany. Mindennek neve volt.

Szabályosan született a sor, a rím,

Halk eséssel hulló csendes verssorok.

Ballada, eposz, alexandrin.

Vagy egyszerűbb volt akkor az Élet,

Vagy az Ember lett azóta más,

Örökszép, emberi, tiszta verssorok.

Sorsotok: embersors. Csendes hervadás.”

Anyu írja: „a versíráshoz időnként visszatért – egyébként is sokat írt az íróasztalfióknak. A holt apa emléke él: prózában, versben megírta, hogy halálával alapjában dőlt meg az egész világ. Az életet minden szenvedésével szereti (talán mert tudja, hogy oly kevés jut majd neki belőle).”

Apu hagyatékában (mármint a különböző dobozokban) legalább még egy kötetnyi vers maradt, részben kézírásban, részben géppel írva, nehéz megítélnem, melyiket gondolta késznek, publikálásra érettnek, s melyiken akart volna még dolgozni, esetleg melyiket dobta volna papírkosárba. Az 1938-ban írott Emlékezés halott apámra nyilván az előbbiek közé tartozik – bár nincs jel arra, hogy megpróbálta volna megjelentetni. Tizenöt évvel apja halála után így emlékszik rá:

„Még mindig élek – ismétlem magamban,

Mint aki nem bízik e nem várt rangban –

A fák is, a terhes, hajlott régi fák,

– Rég nem hallom már éjjel az apám szavát.

Szakálla, bajsza vöröses barna volt.

Most halottak között ő az egyik holt.

Tizenöt éve nem lát már több napot,

Sem szombat esti szép három csillagot.

Szeretett élni, de félte a halált.

Még jó, ha nyugalmat a földben talált.

Nem volt épp jámbor, de mondott sok imát.

Tudta a törvényt és nem tűrt meg vitát.

Tizenöt éve már csak: szegény halott.

Az élet lassan megy, egyre csak gyalog.

Hozott szerelmet, de egyszer sem apát,

Alapjában dőlt meg az egész világ.”

Ugyanez az apa-téma, most prózában. Részlet egy dátum nélküli töredékből, amely Az atya címet viseli:

„Most mozgolódást hallok. Valaki lépni kezd a szobában. Micsoda lépés is volt ez, manapság senki sem tud így járni már a világon. Nem olyan fáradt csoszogás, vagy egyhangú dobogás, amit a felnőttektől vagy a katonáktól hallottam, nem is frivol, érzékies elektromossággal töltött női suhanás, vagy libbenés. Nem bizony. Több ennél. Ez a lépés, ez itt a mérték. Ez az, amit a jövőben ezerszer fogok keresni, és sohasem fogom megtalálni. Ez az elveszett és keresett mérték. Ez az alaplépés (…).”

Máskor kevésbé fennkölt, sőt ironikus az apjával. Naplójegyzet, 1939. december 14. „Ahová tekintettem gyermekkoromban, mindig kegyes csalás volt az élet megszokott formája. Pia fraus, így mondták szüleim, legalábbis így mondta apám, aki latin iskolát is járt, ha nem is volt ez az iskolábajárás nagyon dicsőséges. De erről nem beszéltek, és ha hinni lehetett volna – sajnos nem lehetett hinni már akkor sem –, apám, de a többi apák is mind jó tanulók voltak és a rossz osztályzatokat csak a gyermekek számára vezették be az 1910-es esztendőben. Persze előbb-utóbb minden családban előkerül a féltve őrzött végbizonyítvány, amelyben a példás apának több hármasa is volt. Persze én se említettem ezt soha apámnak, legfeljebb anyámmal közöltem a felfedező lelkendezésével és számonkérő hangon. Anyám szent zavarban azzal utasított vissza, hogy az ilyesminek említése is vétek – az atyagyilkosságnak egy fajtája.”

Pali harmincas éveinek elején jár, rég meghalt apjára emlékezik, és azon csodálkozik, hogy ő maga még él. Az apa haláláról sajátja jut eszébe, amit közelegni érez. Az első nap – nem az életé, hanem a halálé –, ez a címe ennek a talán véglegesen el sem készült versnek. Előérzete nem csalt, félelme jogos volt, az odavezető borzalmakra talán még nem gondolt, a részleteket illetően tévedett. Így képzelte el a halált és a gyászt, nem így történt. De fontos volt neki, és leírta: egy költő hal itt meg. Dátum nem található.

„Anyám nem lesz már, de lesz gyermekem,

Asszonyom. Pénzem bőven lesz nekem.

Lesz nyitott könyv az árva asztalon.

Pont lesz a végső írott mondaton.

Este lesz biztos, mikor meghalok.

Éjjel már a nagy úton ballagok.

Csillagok vigyázzák hűlt tetemem,

Gyermekem sír majd hűlő kezemen.

Az első éjjel együtt a család.

Lopva eszik a jó friss vacsorát.

Étvágyuk nincsen, de élniük kell

Némán virrasztva emlékeikkel.”

S utolsóként álljon itt egy 1938-as cím nélküli vers, amely az örök emberi halálfélelemről szól – egyben annak megsejtéséről, sőt, tudásáról, hogy mit hoz személyesen őneki a küszöbön álló világégés. A fejezet mottójául választott mondatot Szerb Antal Govrik Elemérről, Pali mártírtársáról írta, de írhatta volna róla is.

„Magamban nem bízok, másnak nem hiszek,

A haláltól és nem-léttől reszketek.

Mit tehetsz hát, súgom halkan magamban

Lefojtott, lázadó, vad indulatban.

Mit tehetsz hát, súgom lemondón, csendben,

Nyugodj meg szépen az isteni rendben,

Vagy lázadhatsz büszkén, csúfolva eget,

Vagy hullhatsz a földre várva kegyet.

Kegyetlen a törvény bárhogy is, igaz,

Átkozott a létünk, álnok és pimasz,

Átkozott a terv, mely élni engedett,

Áldott az ember, ki élt és szenvedett.

Áldott a barát, a könyv és szerető,

Légy átkozott százszor, kín és temető.

Légy áldott szerelem! Nagy összekötő

Híd, hol találkát ad jelen és jövő.

Ezerszer áldott, ki mindig ellenáll,

Bár győztesen rálép egyszer a halál.

Magamban nem bízok, másnak nem hiszek,

Lábamnál a tudás kígyója sziszeg.”

Mindössze egyetlen novellájáról tudok, amely megjelent. Az sem a korabeli sajtóban, hanem 1970-ben a S két szó között a hallgatás… Magyar mártír írók antológiája kötetben. A Tacitus nem írta meg című novella hőse egyszerű hétköznapi római polgár, villatulajdonos és gyümölcstermelő, derék férj, jó családapa, minden tekintetben ártatlan és tisztességes ember – egyike azoknak, akiket megöltek a nagy vérengzésben, miután Nero felgyújtotta Rómát. A történelem – mondja F. Péter Pál – nem szól a történelem áldozatairól. Azokról szól, akiknek ők áldozatul esnek. A történelem alakulását és saját sorsát egyaránt sötéten látta, volt rá oka: a pontos dátumot nem ismerem, de valószínűleg már a harmincas évek második felében készülhetett az írás. (A Magyar mártír írók antológiája első ízben 1947-ben jelent meg, Bóka László szerkesztésében. A tartalomjegyzékben felsorolt írók között F. Péter Pál neve is szerepel. Szöveg – cikk, novella, vers, bármi – azonban a kötetben tőle nincs, csupán egy kb. 15 soros és nem teljesen pontos megemlékezés olvasható róla Barabás Tibor tollából. Nem is értem, hogy – ha kerestek – anyu és Barabás miért nem találtak közölhető szöveget Palitól. Ha nem is kerestek, vajon miért nem?)

Ugyancsak a tragédia előérzetéről szól egy hasonlóan reálisan-pesszimista naplójegyzet – ars poetica –, amely anyám sejtése szerint 1939 táján születhetett. Az alábbi néhány sort Barabás Tibor is idézi az 1970-es antológiában. „Az írás mindenkor és mindenütt, de különösen most és éppen nálunk életre szólóan és halálba vágóan nagy dolog. Szakrális-misztikus funkciója megerősödött. Aki ír, sohasem tudhatja már biztosan, hogy valamelyik annyira-amennyire véletlen mondata nem lesz-e közlést formáló természetének legutolsó megnyilvánulása, hogy köznapi üdvözlete nem lesz-e búcsúszó, és alkotásának bármelyik eshetőleges darabja nem lesz-e szellemének végrendelete. S éppen ezért ma minden író bízvást úgy érezheti, hogy nem a kortársaknak, hanem a végtelen időben közvetlen utódainak ír. S ha mint szakember a hiúsági és lelki dolgokban, ezerszer is tudja, hogy az emberi közlés sikereshetőségei régebben sem voltak nagyobbak, mint a halálbadermedő hajótörötteknek palackbazárt üzenete, (…) nem tud megszabadulni az írás üdvözítően gyötrelmes szokásától. Mit is tehetne mást, ezt a megrögzött ragaszkodást nem gyógyítja és józanítja ki semmi.”

Pali, a közíró

Fuchs Pál nem csak költő és író, hanem kritikus-publicista is volt, és nem csak a kapitalizmus nem tetszett neki, nem csak a fasizmus pusztításától félt. Itt van például a Kortárs című folyóirat 1930. augusztus 25-i száma. A Kortárs mindössze néhány évig létező „társadalomkritikai, irodalmi és művészeti szemle” volt, a Nyugattal vitába szálló nemzedéki folyóirat, nem-dogmatikus baloldali irányzattal. F. Péter Pál reflexiót fűz a Csehszlovákiában élő szocialista irodalomtörténész Fábry Zoltán Panait Istratit elutasító recenziójához. (Ugyanazon az oldalon egy Radnóti-vers is található, Radnóti egyik szerkesztője volt a Kortárs nak.) Az írás címe: A Fábry-fiú esete Panait Istratival. Szemtelenül ironikus cím, beleillik egy lázadó avantgárd folyóiratba, a Noszty fiúra hajaz, gúnyos a szöveg is.

Panait Istrati, az akkor már világhírű román kommunista író Vers l’autre flamme, Tome 3, la Russie nue, Vol. 3. („Más láng felé, 3. kötet, a meztelen Oroszország”) címen publikálta korántsem elragadtatott politikai úti beszámolóját a húszas évek végének Szovjetuniójáról, amiért korábbi elvtársai és barátai a burzsoázia által korrumpált árulónak bélyegezték. Fábry – akinek nézetei akkor közel álltak a RAPP-éhoz – Panait Istrati bírálóihoz csatlakozott. (A RAPP, a Proletárírók Oroszországi Szövetsége az akkori idők sztálinista írószervezete volt, amely a kemény pártszerűséget vallotta, az osztályharcos irodalmat szorgalmazta, az írókat pedig aszerint ítélte meg, hogy „szövetségesek-e” vagy „ellenségek”.)

„Mi hát az a nagy bűn, amely miatt (…) Panait Istratira rányomja a Fábry-fiú a megvesztegetettség bélyegét és a züllött bohémség pecsétjét? Kétségtelen, hogy nem áll tótágast gyönyörűségében.” Panait Istrati könyve „balról” bírál, az eszményesített szocialista forradalom meg nem valósított céljait, az azoktól való elhajlást kéri számon, egyben az akkorra kialakult sztálini rendszer visszásságait ostorozza. Pali ismertetésében: „Kritikája: 1. Oroszország a NEP óta osztálytagozódás-változáson megy keresztül; 2. Nagy a bürokrácia. A párt-, az állami és a szakszervezeti bürokrácia összeolvadt. 3. (…) A kulcsiparágak egyoldalú favorizálása a fogyasztási iparágak teljes elhanyagolásával jár. A NEP óta kifejlődött új burzsoázia, a kulákbefolyás és a bürokrácia a szocialista építést erős államkapitalista vonásokkal tölti meg. A moszkvai épülő XX. századbeli szocializmus mellett, tőle 100 mérföldnyire a XIX. századbeli kapitalizmus, 500 mérföldnyire a középkori Oroszország. Szenvedélyes vádirat az óriási analfabetizmus, a reakció jeleként fellépő antiszemitizmus, alkoholizmus, gombamód szaporodó keresztény szektarianizmus, a hivatalos hatalommal való visszaélések, a látszateredmények egész rendszere ellen – vagy ezek ellen harcolni a Fábry-fiú szerint csak a burzsoázia által megvesztegetett munkásárulóknak szabad? Úgy látszik, a feltétlen igenlés(en) és az abszolút tagadás(on) és (illetve) a vallásos imádat(on) és a vele egyazon tőből fakadó ellenséges gyűlöleten kívül más formáját nem is tudja elképzelni az Oroszországgal való foglalkozásnak. Oh, Panait Istrati, miért nem maradtál a mindent megszépítő messzeségben, ahonnan csak a fényt lehet látni, az árnyékot nem. Így hát önmagadat rekesztetted ki az építő szocialista irodalomból (…) a többi áruló, Guilbeux, Upton Sinclair, Majakovszky, Jessenin és Kassák mellé kerültél (…)”