Amalie Berlin

Találkozunk a Déli-sarkon!

Anne Fraser

Spanyol baba

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Amalie Berlin, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A SZÍVHANG 694. eredeti címe: Reunited in the Snow

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Gaáli István

© Harlequin Books S. A., 2009 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A Szívhang 695. eredeti címe: Spanish Doctor, Pregnant Midwife

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2012)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 694–695. számában, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-567-1

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Amalie Berlin

Találkozunk a Déli-sarkon!

1. FEJEZET

Dr. Lia Monterrosa nem örökölte portugál felmenőinek kalandvágyát, de szeretett sokat beszélni. A hosszú, kimerítő utazás után egyik társa sem tűnt olyan vidámnak, mint ő. Mindannyian vastagon felöltözve húzták csomagjaikat az új antarktiszi kutatóállomás csillogóan tiszta folyosóin. Itt fogják tölteni a hosszú telet.

Lia azért jött ide, hogy megtalálja egykori vőlegényét, és megkérdezze, mi történt abban a négy napban, amikor ő hazautazott Portugáliába, a férfi pedig arra jutott, hogy már nem szereti, és nem akarja feleségül venni. Még üzenetet sem hagyott, nem válaszolt a hívásaira, és amikor Lia három nappal az esküvő előtt szabadságot vett ki és Londonba utazott, üresen találta a férfi lakását, sőt West a munkahelyén is felmondott, és megszüntette a mobiltelefon-előfizetését.

Liának csak a szép gyűrű maradt, amit közösen terveztek, és a hatalmas belső űr.

Ma azonban, sok gyötrelmes hónap után újra találkozhat vele. Ha a sors kegyes hozzá, megkapja a válaszokat a kérdéseire, és végre megbékélhet a történtekkel.

– Dr. Monterrosa, ön a C épületben fog lakni – mondta a nő, aki körbevezette őket, és egy félköríves ajtóra mutatott. Miután mindenki megállt, hozzátette: – Mivel ön nyár végén érkezett, magát az egyik szabadon maradt szobában helyezzük el.

És ha a többiek egy hét múlva elutaznak, Lia egyedül marad az épületben. Miután Jordan és Zeke elhagyta a kutatóállomást. Miután West…

Lia meg akarta kérdezni a lakás számát, de a nő megelőzte.

– Utolsó ajtó balra, a folyosó végén.

Lia vállára vette az utazótáskáját, és belépett egy másik, sokkal sötétebb folyosóra, melynek falai bézsszínűek voltak, a szőnyeg pedig ugyanolyan árnyalatú.

Dr. Weston MacIntyre vélhetően arra számít, hogy harciasan fog fellépni vele szemben, és nagy volt a kísértés, hogy Lia tényleg így tegyen, mert azzal elrejtheti az érzéseit.

Legjobb barátnője és majdnem-tanúja, Jordan, akivel együtt jártak az orvosira, felhívta Liát aznap, amikor West megjelent a Fletcher állomáson. Lia azt sem tudta, hogy West életben van-e még. Hónapokig készült erre a találkozásra, minden egyes szót előre betanult, de a gondolatra, hogy kimondja őket, most csak a fejét rázta. Aki a fél világot beutazta, hogy megtaláljon egy másik embert, nem mondhatja, hogy nem hiányzott neki, és hogy nem aggódott érte.

Ahogy befordult a sarkon, meglátott egy magas, széles vállú, fekete kötött sapkás, fekete szakállas férfit, aki az utolsó két ajtónál állt, kulccsal a kezében. És a férfi egyenesen feléje nézett.

Liának görcsbe rándult a gyomra, és ha nem kapaszkodott volna a kerekes bőröndjébe, alighanem cserben hagyja a lába.

West volt az. A vőlegénye, aki mindig olyan volt, mint akit skatulyából húztak ki. Vagyis a volt vőlegénye. És most eléggé leharcoltnak tűnt.

Liában régi emlékek éledtek fel. Az első találkozásuk a londoni kórházban, amikor West a nővérszobában ült, és tekintete leplezetlen érdeklődésről árulkodott. Lia is vonzódott hozzá, de elfojtotta, végül három nap múlva mégis elhívta randira.

A londoni Lia rettenthetetlen volt, legalábbis külsőre. Mert mindenki ezt várta tőle.

Felszegte az állát, és elűzte a többi emléket. Szíve kihagyott egy ütemet, majd kétszeres sebességre kapcsolt. Aztán rosszullét fogta el.

West csak mereven bámulta. Tekintete átható volt, de nem volt benne szerelem.

Ez lenne az a pillanat? Még azelőtt kerítsen rá sort, hogy letette volna a csomagját?

Nem, még nem áll készen erre.

Az a Lia, akit West ismert, kiabált volna vele. Talán meg is pofozza. De az a Lia, akivé ő azóta lett, képtelen volt rá.

Közben West láthatóan magához tért a sokkból, és Lia azt várta, hogy mondani fog valamit, de nem szólt semmit, csak összepréselte az ajkát – ez volt az egyetlen jele, hogy Lia több a számára, mint holmi idegen.

Mintha joga lenne haragudni rá! Mintha nem ő hagyta volna el szó nélkül az esküvő előtt!

Amikor Lia végre mondani akart valamit, West elviharzott mellette. Megint menekül előle… Lia a fél világot beutazta, hogy megtalálja, de most nem volt ereje utánamenni. Behunyta a szemét, és mély levegőt vett.

Milyen ostoba volt! Vannak más kutatóállomások is az Antarktiszon, ahová jelentkezhetett volna. Ahol senki sem ismeri, és minden külső nyomás nélkül felkészülhetne az új életére.

Lehajtotta a fejét, és ismét behunyta a szemét. Nem kellene hogy meglepje West reakciója. Hát persze hogy nem akar beszélni vele! Ő a múltját képviseli, és West sohasem beszél a múltról. Csak a jövőről. Ő azonban már nem része a jövőjének. Jobban mondva, már csak a közeljövőjének a része.

– Lia?

Jordan hangjára a doktornő újra kinyitotta a szemét.

– Mit mondott? – kérdezte Jordan, és megölelte.

– Semmit – dünnyögte Lia. – Nem mondott semmit.

Barátnője komor arccal húzódott el tőle.

– És te mit mondtál neki? Hogy ő a legnagyobb seggfej a világon?

Lia megrázta a fejét.

– Én sem mondtam semmit. Nem számítottam rá, hogy már most találkozunk.

– Elintéztem, hogy ne tudjon túl messzire menekülni.

– Ez az ő szobája?

Jordan bólintott, aztán tétován az ajtó felé nézett.

– Lehet, hogy nem kellett volna ilyen közel elszállásolni. Lehet, hogy azt sem kellett volna elmondanom, hogy itt van.

– Butaság. Jó lesz nekem itt. Hideg van, de majd megszokom. Csak át kell gondolnom, mit mondjak neki, mielőtt…

– Még van időd.

Tíz nap.

– Csak le akartam tenni a cuccomat, aztán a gyengélkedőbe menni.

– És ő csak állt itt?

Jordan elvette Liától a kulcsát meg a csomagját, és kinyitotta az aprócska szoba ajtaját.

– Igen. És úgy nézett ki, mint aki legszívesebben máris összepakolna, és felszállna az első hajóra.

Lia körbenézett a szobában. Sarokablakos volt, dupla ággyal, egy kisasztallal és egy beépített szekrénnyel. Az ajtó és az ablak között csak egy keskeny folyosó húzódott. Kényelmes, és könnyű kifűteni, gondolta Lia.

– Rám mindennap így néz. – Jordan az ágy mellé tette a csomagot, aztán intett Liának, hogy kövesse. – Jó, nem nyíltan, de ezt majd később megbeszéljük. Most el kell rabolnom téged.

Útban a gyengélkedő felé Jordan mesélt neki az itteni munkájáról és Zeke-ről, akivel itt találkozott, és akibe beleszeretett.

– Igazából ma veled akartam vacsorázni – tette hozzá. – De olyan fáradtnak tűnsz, hogy szerintem csak aludni szeretnél.

– Dönthetek később?

– Persze. De előbb bemutatlak Zeke-nek.

Westnek minden izma fájt, amikor a gyengélkedőbe ért. Meg sem tudta volna mondani, hogy jutott el idáig.

Mi a fenét keres itt Lia?

Igazából már akkor el kellett volna hagynia a Fletcher állomást, amikor megtudta, hogy Jordan Flynn itt dolgozik. A nő persze rögtön elújságolta Liának, hogy találkoztak.

Ha csak sejtette volna, hogy Lia idejön, nem maradt volna itt! Ha Lia Monterrosáról van szó, mindig elgyengül. Pedig a lánynak csak akkor lehet jobb élete, ha ő elutazik. Lia életét is ugyanúgy tönkretenné, mint az öccséét, Charlie-ét. Csak azért tudtak mindketten talpon maradni, mert ő annak idején elment.

Nélküle Lia továbbléphet, és találhat jobbat.

Ha csak meghallotta Lia nevét, Westnek óhatatlanul eszébe jutott az a hónapokkal ezelőtti nap, amikor a halott öccsét kellett azonosítania. Nem mintha nem kísértette volna szüntelenül az emlék…

És Lia most beköltözött az övé melletti üres szobába.

West megdörzsölte a homlokát. Kora délután van, így neki kell elvégeznie a hat újonnan érkezett ember – négy tudós, egy programozó és az orvos, aki itt fog telelni – belépési vizsgálatát.

A napimádó Lia vállalta volna a hat hónapos sarkvidéki éjszakát?

Nem számít, neki már csak tíz napot kell itt kibírnia anélkül, hogy bocsánatot kérne tőle. Forró bizsergést érzett, a lélegzete felgyorsult. Össze kell szednie magát!

Gyorsan levette és felakasztotta a kabátját. A fenébe is, előbb-utóbb Lia el fogja mondani, amit akar. West soha nem gondolkodott rajta, milyen lesz újra látni őt, és most mintha kicsúszott volna a talaj a lába alól. Lia arckifejezésére gondolt. Szomorúnak, sőt boldogtalannak tűnt, de nem dühösnek. Valami nincs rendjén!

– West! – szakította ki gondolataiból a vezető orvos, dr. Tony Bradshaw hangja. – Az új emberek…

– Tudok róla, pár napja már szóltál.

Tony feledékeny lett, és egyre soványabb. West már kétszer is felhívta a figyelmét, hogy az Antarktiszon több tápanyagot kell fogyasztania.

– Oké – mondta Tony vontatottan, mintha tényleg nem emlékezne, és átnyújtotta neki az aktákat. – Jordan egy perc múlva jön segíteni, éppen most hívja össze őket. Nekem értekezletem van – szólt vissza Tony az ajtóból.

– Rendben – mondta West szórakozottan, mert még mindig elárasztották a Liával kapcsolatos emlékképek.

– Jól vagy? – kérdezte Tony.

– Igen, csak rosszul alszom – felelte West kitérően.

– Szeded a tablettákat?

– Igen. És te próbálsz több kalóriát bevinni?

Tony elengedte a füle mellett a kérdést.

– Jordan ellenőrizze a pajzsmirigyszintedet, ha végeztél.

– Múlt héten csináltuk – emlékeztette West. – De te is ellenőriztesd a tiédet. A feledékenység a T3-szindróma egyik tünete.

– Oké, persze.

Ez nyilván azt jelentette, hogy nem.

Amikor Tony kinyitotta az ajtót, a folyosóról már behallatszott Jordan és Lia hangja. West nyugtalanul félrefordult, és a betegaktákban matatott, várva, hogy normalizálódjon a szapora szívverése. Amikor megfordult, látta, hogy Jordan és Lia őt nézik. Várták, hogy mondjon valamit.

Gyorsan odaadott Jordannek három aktát, köztük Liáét.

– Tony azt akarja, hogy minél hamarabb végezzük el az összes vizsgálatot.

Jordan váltott egy pillantást Liával, és átvette az aktákat.

– Ha azt tervezed, hogy levegőnek nézel, akkor felejtsd el – mondta Lia halkan, de határozottan.

West vett egy mély lélegzetet, de nem válaszolt, csak ránézett. És most feltűntek neki a különbségek a londoni Liához képest. Fáradtnak látszott, pedig napbarnított volt. Rózsaszín sapkát viselt, pedig utálta a rózsaszínt. Régebben rövid volt a haja, most barna fürtjei kikandikáltak a sapka alól, kiemelve finom, nőies vonásait.

– Üdvözöllek az életemben! – mondta Lia lágyan, de határozottan, mint mindig, aminek West sohasem tudott ellenállni.

Ez a hangsúly elárulta azt a belső erőt, amit ő mindig is csodált benne. Ilyennek képzelte a gyermekei anyját. Olyan anyát látott benne, amilyen neki sohasem volt, és amilyen talán nem is létezik. Olyan anyát, aki bármit megtenne, hogy megvédje a gyermekeit.

De az még egy másik élet volt. És egy másik jövő, amelyet végül nem tudott felépíteni.

– Tényleg itt akarsz dolgozni? – kérdezte.

Lia nem válaszolt, inkább Jordan felé fordult.

– Meg tudnál vizsgálni elsőnek? Úgysincs még itt senki, és alig állok a lábamon.

Westnek nagyon is megfelelt így a dolog.

Miután egyelőre megúszta a leszámolást, az asztalhoz ment, és rátette az aktákat. Tarkójában tompa fájdalom lüktetett.

A Lia érkezése és a műszak vége közt eltelt órákban West arra jutott, hogy szarvánál fogja megragadni a bikát.

Vett egy nagy levegőt, és bekopogott Lia ajtaján.

Csend. Újra kopogott.

Végre hallotta, hogy nyikorog az ágy, majd kinyílt az ajtó, és ott állt előtte Lia, álmosan. A látvány felidézte Westben az együtt töltött éjszakák emlékét. Akkoriban mindig rámosolygott, miután felébredt. Azokban a pillanatokban nem a profi orvos volt, hanem egyszerűen csak Lia.

Most, ahogy a zavarodottsága elmúlt, a szemében elutasítás tükröződött.

West a szoba felé biccentett.

– Rövid leszek.

– Majd holnap – felelte Lia.

A gyér fényben West látta, hogy tetőtől talpig rózsaszínt visel, valamiféle háziruhát kapucnival.

Miért visel mindenből rózsaszínt? Régen utálta ezt a színt.

Szívesen megkérdezte volna, de azzal érdeklődés tanúsít, és azt semmiképp nem akarta. Mint ahogy megérinteni sem akarta Liát, bár alig tudott magán uralkodni.

– Most vagy soha! – West ökölbe szorította a kezét, hogy ne húzza magához. Már a nő látványa is fájt.

– Szóljon most, vagy hallgasson mindörökre? – kérdezte halkan Lia.

A szavak, melyeket az esküvőn szokott elmondani a pap, gyomrosként érték Westet. Összepréselte az ajkát, és bólintott, mire Lia félreállt.

West becsukta az ajtót, és nekitámaszkodott. Lia a szoba másik végébe ment. West úgy képzelte, kiabálni fog vele, kegyetlen szavakat vág a fejéhez, és hazudik, hogy megutáltassa magát. De most, hogy Lia itt állt vele szemben, és tisztán érezte a fájdalmát, képtelen volt rá.

Kényszerítette magát, hogy a nő szemébe nézzen.

– Nem tudom, mit akarsz, de csak az idődet vesztegeted – mondta halkan, a tervezettnél több együttérzéssel. – Vége. Mondd el, amit akarsz, és ennyi.

– Nem azért jöttem, hogy bármit is mondjak. Csak a saját szememmel akartam látni, hogy élsz és jól vagy – felelte Lia reszelős hangon.

– Hát akkor most látod.

– Így van, életben vagy. De szeretném megérteni, hogy az az ember, aki állítólag szeretett, az egyetlen… – Lia elhallgatott, és lehunyta a szemét, idegesen játszott az ujjaival. – Miért mentél el szó nélkül, három nappal az esküvőnk előtt? Jogom van tudni, mit csináltam rosszul.

Szóval magát hibáztatja… Ha West elmesélné neki az egész átkozott történetet, valószínűleg azt mondaná, hogy az öccse azért vetett véget az életének, mert ő, Lia túl sok időt töltött vele. Pedig az ő hibája, ami történt, mert rá való tekintettel nem akart drogfüggőt az új családjában, és ultimátumot adott Charlie-nak. Ha odafigyelt volna rá, belátta volna, hogy az öccse nem lesz hajlandó elvonóra menni a család kedvéért.

West megdörzsölte a homlokát. Ne gondolj Charlie-ra!

Nem fogja mindezt elmondani Liának, viszont ha nem akarja, hogy a nő magát hibáztassa, akkor magyarázatot kell adnia az eltűnésére.

– Nem tettél semmi rosszat. – Nehezére esett a beszéd. – Történt valami, és el kellett mennem.

– Mi történt?

– Nem akarok erről beszélni, te is tudod.

Lia megvonta a vállát.

– Sosem akartál a múltról beszélni. De muszáj megértenem a történteket.

– Persze. De nem kell mindenről tudnod. Már nem vagy az életem része, Lia.

– Én is veled mehettem volna!

– Nem – vágta rá West. – Amikor megkértem a kezed, azt hittem, szeretlek. De úgy tűnik, mégsem.

Lia elsápadt.

– Te nem… – Félbehagyta a mondatot.

Tulajdonképpen bocsánatot kellene kérnie Liától, amiért csak néhány nappal az esküvő előtt hagyta el, gondolta West. De félő, hogy akkor elgyengülne, és most semmilyen körülmények között nem mutathat gyengeséget. Bocsánatot fog kérni, de csak akkor, ha Lia már beletörődött a helyzetbe.

– Van még valami, amiről szeretnél beszélni? – kérdezte mogorván.

Szóljon most, vagy hallgasson mindörökre. A szavak ott lebegtek a szobában, nem kellett hangosan kimondani őket.

– Azt hiszem, nincs több mondanivalóm. – Lia kinyújtotta a bal kezét. – Csak…

West követte a tekintetét. Még mindig hordja a gyémántgyűrűt!

Majdnem egy évvel ezelőtt húzta fel az ujjára. Jeges borzongás futott végig a gerincén. Miért hordja Lia még mindig?

– Azért jöttem, hogy ezt visszaadjam. – Liának megbicsaklott a hangja. – Ezt a gyönyörű gyűrűt, amely egy hazugságot jelképez.

Miután West kimondta a legrosszabbat, amit csak mondhatott, Lia másra sem tudott gondolni, csak hogy visszaadja neki a gyűrűt. Szíve hevesen kalapált, küzdenie kellett, hogy megálljon a lábán.

West a gyűrűt bámulva hallgatott.

Végül Lia kényszerítette magát, hogy lehúzza a gyűrűt.

– Ugyanúgy nem tudom tovább viselni, mint a megszegett ígéreteid súlyát – mondta remegő hangon.

Felváltva öntötte el a hideg és a forróság, a szeme égett, a torka elszorult. Jaj, ne, most meg sírni fog! Ez a végső megaláztatás…

Lia kinyújtotta felé a kezét. West mondani akart valamit, de nyilván meggondolta magát, amikor meglátta, hogy könnyek folynak az arcán. Lia gyorsan elfordította a tekintetét, hogy ne lássa a férfi elborzadt arckifejezését.

– Lia?

Megpróbálta összeszedni magát.

– Lia?

West most zavarodottnak tűnt. Mintha nem szabadna fájdalmat éreznie. Mintha nem olyan ember volna, aki átélt már súlyos veszteséget, és ismeri a lelki szenvedést.

Lia csak a fejét ingatta. Miért áll még mindig itt?! Nincs benne semmi tisztesség?

A gyűrű még mindig a markában volt. West felé nyújtotta a kezét, és újra ránézett, de amikor épp meg akarta kérni, hogy távozzon, felzokogott. Rémülten a szájához kapta a másik kezét.

– Lia?

A férfi tett egy lépést felé, Lia ujja hegye a mellkasához ért.

A nő csak néhány pillanat múlva vette észre, hogy West a karját simogatja. Azt hiszi, ezzel megvigasztalhatja? Vagy azt fogja mindjárt mondani, hogy ne csináljon drámát?

Leengedte a szabad kezét, és lesöpörte magáról a férfiét. Eljött utána a világ végére, de most távolságot akart tartani tőle, és megszabadulni a gyűrűtől. Minden további nélkül betette hát West nadrágzsebébe, és eltolta magától a férfit.

– Lia, nyugodj meg! Vegyél egy nagy levegőt.

– Ne mondd ki a nevemet – nyögte a nő.

– Oké, de…

– Kifelé!

West védekezően felemelte a kezét, miközben hátrálva az ajtóhoz ment. Amint elhagyta a szobát, Lia becsukta az ajtót, és ráfordította a kulcsot.

Aztán visszafeküdt az ágyba, és arcát a párnába temette, hogy elnyomja a zokogását.

Vége. Tudni akarta, mit jelentett Westnek, és most már tudja. Igazából mindig is tudta, csak nem akarta bevallani magának.

2. FEJEZET

Másnap reggel West lépett be elsőként a gyengélkedőbe. Felkapcsolta a villanyt, és a raktárba ment. Sok álmatlan éjszakája volt, miután megérkezett a Fletcher állomásra, ami nem csoda, hiszen éjszaka is világos volt, múlt éjjel azonban Lia miatt nem tudott aludni.

Szüntelenül maga előtt látta. Sírt, és teljesen más volt, mint az a kemény nő, akit ismert. West nem tudott a szavaira koncentrálni, mert csak arra figyelt, hogy remeg és sír. És ekkor megértette, hogy hosszú időbe fog telni, míg a sebei begyógyulnak.

S ami még rosszabb, nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy ugyanúgy tönkretette őt, mint Charlie-t. Újabb bizonyíték, hogy nem felelhet mások sorsáért!

Az álmatlan éjszaka egyetlen előnye az volt, hogy korán megreggelizhetett, és elvonulhatott, még mielőtt Lia szolgálatba lép. Ha szerencséje van, a készletek ellenőrzésével le tudja foglalni magát, és így minimálisra csökkentheti az érintkezést.

Az ösztöne azt súgta, adjon időt Liának. Jordan biztos ott lesz mellette, mint ahogy régen is. Még szólt is neki, hogy vigyázzon Liára, mert nem tudta, mennyire lesz vészes a dolog. Remélhetőleg nem annyira, mint az öccsénél; persze az is igaz, hogy Lia nem drogfüggő.

Megnyitotta a leltárlistát, majd kinyomtatta, hogy megkönnyítse a munkáját. A lehető legjobban meg akarta könnyíteni magának ezt a napot. Leltározás után ellenőrzi az összes felszerelést, az kellően monoton tevékenység.

Már csak kilenc nap, és elutazik…

– Na, jó a buli? – kérdezte Jordan, miután eldobta a tűt, amellyel Lia egy szakács ujját varrta össze, aki aznap a második betege volt.

Az első munkanapján Lia mellette maradt, hogy beleszokjon a helyi viszonyokba.

– Persze, egy mély vágás tényleg megteremti a jó hangulatot.

– Vagy egy asztmás roham.

– És a buli még csak most kezdődik! – válaszolta Lia, miközben befejezte a papírmunkát.

Arra számított, hogy nehéz lesz visszazökkennie a régi kerékvágásba, de Jordan mellett néhány perc után újra a régi szerepében találta magát. Holott közben még mindig a tegnap esti hivatalos szakítás hatása alatt állt. Folyton jelen volt lelkében az érzés, hogy West itt van a közelben, mégsem beszélhet vele, és a férfi soha többé nem fog rámosolyogni, sem befészkelődni vele a tévé elé.

– Azt hiszem, most már ez lesz az életem.

– Úgy érted, amíg itt vagy? Néha elég izgalmas. A kinti munka viszont veszélyes is lehet, nem mintha télen bevetnének minket ott. Rossz érzésed van?

– Azért, mert itt töltöm a telet? – Lia kinézett a váróterembe, nem érkezett-e új beteg. – Nem igazán. Tudtam, hogy ez nagy kaland lesz, és mivel már nem vagyok idegsebész, a legtöbbet fogom kihozni belőle, még akkor is, ha iszonyúan hideg van a szobámban.

– A kaland témájára még majd visszatérünk, de… tényleg hideg van a szobádban? – érdeklődött Jordan. – Igazából idebent ugyanolyan meleg van, mint otthon.

Igen, Lia szobájában határozottan hidegebb volt, mint a gyengélkedőben.

– Talán csak a fáradtság miatt – mondta Lia. – De amikor Londonban dolgoztam, akkor is mindig fáztam, és az még Portugália előtt volt. Lehet, hogy az enyhe éghajlat miatt elpuhultam.

Jordan hitetlenkedve fújt egyet.

– Kereshetnél részmunkaidős állást Portóban, hogy ne egy faluban vesztegesd az idődet.

– Talán – bólintott Lia.

Jóllehet hivatalosan még kétséges volt, hogy az apja visszatér-e, és átveszi-e a borászatot, ő nem áltatta magát. Ha az apja egyszer elvesztette az érdeklődését valami iránt, akkor az számára befejezett ügy volt. Így történt Lia anyjával, a második és harmadik feleségével, és magával Liával is – na, nem mintha valaha is érdeklődést mutatott volna iránta, épp ellenkezőleg. Csalódott volt, amiért nem fia született, és újra meg újra biztosította Liát, hogy nem fog örökölni semmit.

Ő pedig annál jobban meghökkent, amikor az apja eltűnése után az ügyvédek arról értesítették, hogy őt bízta meg a monterrosai borászat vezetésével. Ugyanakkor azt is közölték vele, hogy amint férjhez megy, a birtok a férjére száll. Akkoriban azt hitte, West lesz az. Mivel azonban ekkorát tévedett a férfival kapcsolatban, lehet, hogy már soha nem is fog férjhez menni.

– De mivel a falut Monterrosának hívják, felelősnek érzem magam a helybeliekért, főleg mivel ők is mindig hűségesek voltak a családhoz.

– Ki vizsgálta meg tegnap Nigel Gatest? – kérdezte valaki az előszobában.

Amikor kiléptek a gyengélkedőből, West is éppen kijött a szomszéd helyiségből.

– Úgy volt, hogy én vizsgálom meg, de nem jött el. Benne van az aktában. Egy órával a műszakom vége után még mindig egy törött kart kezeltem, és Nigel még akkor sem jött. Előtte kétszer hívtam az ÓT-t, de nem vették fel.

– ÓT? – suttogta Lia Jordannek.

– Óriásteleszkóp – válaszolta Jordan. – Itt sok hülye rövidítés van.

Lia bólintott, majd úgy döntött, hogy bekapcsolódik a beszélgetésbe. Erre a néhány napra meg kell tanulnia együtt dolgozni Westtel, nem kerülheti állandóan.

– Nigel szeretné kalibrálni a teleszkópot a sarki éjszaka előtt – tájékoztatta Lia a többieket. – Gondolom, elég idő- és munkaigényes, és csak erőszakkal lehet kirángatni onnan.

– Honnan veszed? – kérdezte West halkan.

– Két napig együtt utaztunk, és kicsit megismertük egymást. – Nigel, a szenvedélyes asztrofizikus azonban többé-kevésbé monologizált. – Megszállottja a szakmájának.

Lia maga is észrevette, hogy ez úgy hangzott, mintha Nigellel közel kerültek volna egymáshoz. De nem baj, hadd higgye csak West, hogy más férfiak is érdeklik.

– Valami tanulmányon dolgozik? – kérdezte a kollégájuk, Tony az irodája ajtajából.

Lia megrázta a fejét.

– Passz. Részletesen elmagyarázta, de olyan volt, mintha hangosan gondolkodott volna. Azt mondta, soha többé nem fog hozzáférni egy ekkora távcsőhöz, és be akar bizonyítani valami elméletet. Ha beköszönt a sarki éjszaka, szerintem még nehezebb lesz kirobbantani onnan.

West elfordult.

– Újra felhívom, és ha nem veszi fel, akkor odamegyek.

Mivel a jelek szerint véget ért a beszélgetés, Lia Jordan felé fordult, és megpróbált úgy tenni, mintha nem venné észre az aggódó kifejezést a szemében.

West bekapcsolta a rádiót, és próbálta elérni Nigelt, de csak hangos sercegés hallatszott.

– Az egész épületben hallja? – kérdezte Lia.

– Alapjában véve az egy nagy kupola, előszobával. Amikor a távcsőnél van, hallania kell a rádiót.

Lia odament.

– Hadd próbáljam meg! Talán nekem válaszol.

És valóban, Nigel jelentkezett.

– Most nem érek rá, Lia. – Aztán még valami érthetetlent motyogott.

– El kell végeznem a belépési vizsgálatot, és meghatároznom a vércsoportját.

– Nem tudok menni, szorít az idő.

– Vitetek magának vacsorát, és akkor nem kell a menzára mennie, én meg ott helyben elvégzem a vizsgálatokat.

Nigel hallgatott néhány pillanatig, aztán azt válaszolta:

– Rendben. De siessen!

Lia Jordanhez fordult.

– Velem jössz?

A lány bólintott, de West közbeszólt:

– Ő az én páciensem, szóval én megyek. Te csak küldd át neki a vacsorát.

– Ha ilyen problémás eset, jobb, ha Lia veszi át – mondta Tony. – Akkor később tudni fogja, hol találja meg.

West lemondóan dünnyögött, aztán bólintott.

– Oké, jöhet, ha akar.

Lia látta, hogy Tony észrevette a köztük lévő feszültséget. Adott még nekik néhány utasítást, aztán visszatért az irodájába.

– Vedd fel a csizmádat és az overallt – mondta West, és visszament a raktárba, ahol egész nap dolgozott. – Itt találkozzunk tizenöt perc múlva.

Nagyszerű…

Lia Jordanre nézett.

– Ha nem akarsz vele menni, akkor majd holnap elmegyünk mi ketten, hogy tudd, hol van.

– Jó ez így. Kalandot kerestem, nem igaz?

– De. Csak nem tudom, kalandnak számít-e, ha több időt vagy vele, vagy csak fölöslegesen szenvedsz – mondta Jordan halkan.

Liának könny szökött a szemébe, de megrázta a fejét, és az ajtó felé intett.

– Megyek, hozom a cuccomat. Semmi gond, nem hagyom, hogy elijesszen. Szóval ne aggódj.

Magában újra és újra elismételte a szavakat. Ne aggódj. Ne aggódj, annál nem tud rosszabbat mondani, mint amit már mondott. És maga a tény, hogy West egész nap a raktárban bujkált, azt mutatta, hogy ő sem akar több időt tölteni az ő társaságában.

– Úgyis aggódni fogok – mondta Jordan. – Szólj, ha visszajöttél, vacsorázhatunk együtt. Zeke-kel a kantinban találkozunk.

– Oké. De tényleg ne aggódj, csak kollégák vagyunk. Tegnap este mindent elmondtunk egymásnak, amit kellett.

– Komolyan? – Jordan most már valóban riadtnak tűnt.

– Még nem szeretnék róla beszélni – mondta Lia.

Jordan rosszallóan nézett rá, és megszorította a kezét.

– Akkor beszélj, amikor készen állsz rá.

Lia nyelt egyet, hogy elnyomja a feltörő érzelmeket, és az ajtó felé nézett.

– Ha késnék, ne várjatok meg.

West a szobája ajtajában állt, kezében két, kissé ütött-kopott virágcseréppel és alátéttel, amiket Liának akart adni. A nő nem tudta, hogy jön, és valószínűleg nem is akarta volna látni, de neki muszáj volt tennie valamit.

Akárhogy is csűri-csavarja a dolgot, tény, hogy elhagyta a nőt. És tudta, hogy ez milyen pocsék érzés. Az évek során többször is megtapasztalta, kezdve azon, hogy az anyja egyre jobban elhanyagolta, egészen Charlie drogfüggőségéig. Hányszor hagyta el a barátait vagy szakított meg kapcsolatot, hogy elmeneküljön Charlie problémái elől!

Aztán találkozott Liával, és többé már nem volt hajlandó újrakezdeni valahol máshol, ahol nincs ott Lia. És az elvesztésétől való félelmében eltitkolta előle a legnagyobb problémáját: a drogfüggő öccsét. Lia tudta, hogy van egy testvére, de West csak a pozitív dolgokat mondta el neki. És hogy Lia nehogy meg akarja ismerni Charlie-t, amolyan csavargónak írta le, aki az Egyesült Államokat járja, és alkalmi munkákból tartja fenn magát.

Ez volt az első a sok megbocsáthatatlan bűn közül, ami ide juttatta.

Ha akkor elmondja Liának az igazat, talán soha nem érezte volna szükségét, hogy választás elé állítsa Charlie-t. Talán nem lett volna ilyen hajthatatlan, és meghallgatta volna őt. Csak később jött rá, hogy Charlie szavai – „Kívánom, hogy neked még jó életed legyen!” – az utolsó szavai voltak.

Most viszont Liával kell törődnie. Még mindig felelős érte, és ha valami történne vele…

Nem mintha öngyilkos hajlamúnak tartaná, régen is szívósnak gondolta, múlt éjjel viszont hallotta a vékony falon át, hogy álomba sírja magát, és ma egész nap vörös volt a szeme.

Bekopogott, mire Lia rögtön ajtót nyitott, és nyugodtan viszonozta a tekintetét.

– Virágcserepek? – csodálkozott.

– Ideiglenes fűtőberendezés. – West megkocogtatta az egyik cserepet.

– És hogyan működik?

– Megmutatom.

West az asztalhoz lépett, Lia pedig visszabújt a gyapjútakaró alá. West négy teamécsest helyezett a cserépalátétekre, meggyújtotta őket, és hátralépett.

– Gondolom, nem kell figyelmeztetnem a nyílt láng veszélyeire.

– Nem – válaszolta halkan Lia. – Bár az igazán veszélyes dolgokra sosem figyelmeztettek. Vagy nem tudom értelmezni a jeleket.

West sem, ezt Charlie esete bizonyította. De Liának erről nem kell tudnia.

– Jeleket?

– Tényleg hallani akarod a mondanivalómat? – egyenesedett fel Lia.

West nem volt biztos benne.

– Igen – válaszolta mégis.

A nő határozottan bólintott.

– Mikor jöttél rá, hogy nem szeretsz? Mert hónapok óta azon agyalok, mi történhetett. Az utolsó, amit aznap a repülőtéren mondtál, az volt, hogy „szeretlek”. Lemaradtam valamiről? Akkor már tudtad?

A fenébe! Most már jobban hasonlít arra a Liára, akit West ismert.

– Nem, még nem. Valószínűleg jó volt így, hogy nem kellett elkísérnem Portugáliába.

– Hogy érted ezt?

– Nem akartad, hogy veled menjek.

Lia összehúzta a szemét.

– Miért hívtalak volna el Portugáliába, ha fogalmad sem lehetett, mire számíthatsz? Az ott egy nagy káosz.

– Milyen szempontból? – kérdezte West. – Mi folyik Monterrosában? Szoktál odajárni?

– Veled ellentétben én nem a fájdalom elől menekülök, hanem hozzá. – Lia az ajtó felé mutatott. – Azt hiszem, végeztünk. Nem szerettél, és erre rögtön rájöttél, amint eltűntem a szemed elől. Fogadok, hogy vörös hajú.

– Lia…

– Azt hiszem, ennyit akartam hallani.

West nem mozdult. Kezdett reménykedni, hogy a lány túllép rajta, és ő nem teszi tönkre, mint az öccsét.

– Végre dühös leszel? – kérdezte.

– Miért kellene dühösnek lennem?

A férfi megrázta a fejét.

– Mert utálom, ha vörös a szemed.

– Sajnálom, hogy csalódást okozok, amiért emberi vonásaim vannak.

– Az a Lia Monterrosa, akit én ismerek, nem hagyná, hogy…

– Talán épp ez a probléma – szakította félbe Lia. – Hogy nem ismersz. És belefáradtam, hogy olyan férfiak után futok, akiknek szeretniük kellene, mégsem szeretnek. Rám hagytad, hogy fújjam le az esküvőt, miután megtudtam, hogy nem jössz vissza, és én tényleg az utolsó pillanatig vártam. Kilenc nappal azután, hogy apám leégette a fél házat és nyomtalanul eltűnt, nyakamba szakadt a felelősség azokért, akik a birtokon keresik meg a kenyerüket. Aztán meg le kellett mondanom az esküvőmet, mert a vőlegényem is eltűnt. Szuper hét volt!

– És újjáépítetted? – kérdezte West.

– Számít ez? – Lia ismét elnyúlt az ágyon, és a fal felé fordult. – Kösz a fűtést. De attól még babaca vagy.

Ezek is búcsúszavak voltak. És még ha West nem is értette, sejthette, mit jelent a szó. Seggfej, vagy valami ilyesmi. Hála istennek, a lány dühös. Hála istennek, mert ez azt jelenti, hogy harcra kész. Jobb, mintha összekuporodna az ágyban, és beletörődne a sorsába.

Mindenesetre lehetőleg kerülnie kell Liát. Úgyhogy holnap el is megy a kollégákkal a napi expedíciójukra.

– Mit csinálsz?

Az ismerős skót akcentusra Lia félbehagyta a mozdulatot. West a küszöbön állt, még mindig a piros termooverallt viselte, és egy tengerészzsákot tartott a vállán; nyilván most tért vissza egy hosszabb expedícióról.

Lia már három napja nem látta.

– Vért akarok venni magamtól, de nem megy.

West letette a táskát az ajtó elé, és lassan belépett a kis vizsgálószobába.

– Talán mert jobbkezes vagy, és ballal próbálod.

– Nem túl jók a vénáim, és a legalkalmasabb a jobb könyökhajlatomban lenne.

Lia ismét tett egy kísérletet a kanüllel, és összeszorította a fogát.

West a mosdókagylóhoz ment, kezet mosott, majd odament hozzá.

– Hagyd abba! – Elvette tőle a kanült. – Most volt a belépési vizsgálatod. – Szabad kezével megtapogatta a vénát a vételi pont felett. – Megkérhetted volna Tonyt vagy valaki mást.

– Tudom.

A férfi kihúzta a kanült, de nem jött belőle vér. Óvatosan megnyomta az eret: nem volt kemény, ami annak a jele lett volna, hogy sikerült átszúrni.

– El sem találtad.

– Pedig ballal is szokott sikerülni.

Miután alaposan fertőtlenítette a területet, West újra megnyomta a vénát, másik kezével pedig fogta a nő könyökét, hogy ne mozogjon. West csak az ujjával masszírozta az eret, Lia szívverése mégis felgyorsult, a gyomra összeszorult – az izgalomtól és az émelygéstől. Ez emlékeztette, mit is kellene éreznie a történtek után, főleg most, hogy tudta, West nem viszonozta a szerelmét.

– Nem kell masszírozni – motyogta, és jelentőségteljesen a könyökhajlatára nézett.

Ez bevált: West elengedte a karját, és homlokráncolva hátralépett. Aztán végigsimított a tenyerével az overallján, mintha összepiszkította volna magát.

– Szóval miért nem kérted meg Tonyt? Te az a fajta vagy, aki betartja a szabályokat, nem?

– Azért nem kértem meg, mert nem akartam segítséget. Az utolsó beteg után most rájöttem, hogy nekem kell megcsinálnom.

– Téli rendelés van? – biccentett West a sötét váróterem felé.

– A legtöbben már végeztek a munkával.