részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Nicholas Campion: A History of Western Astrology
Volume I: The Ancient and Classical Worlds
Bloomsbury Academic, London – New York, 2015

Fordította Villányi Miklós

Szerkesztette Kárpáti Gábor Csaba

Copyright © 2008 Nicholas Campion
Hungarian translation © 2023 Villányi Miklós
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © Oláh Gábor
Borítókép © THEPALMER / iStock / Getty Images

ISBN 978 963 620 192 0

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba
Olvasószerkesztő Rusznák György
Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

www.szenzar.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Bevezetés

1. Távoli visszhangok: Az asztrológia eredete

2. Őstörténet: Mítoszok és megalitok

3. A mezopotámiai kozmosz: Házasság Ég és Föld között

4. Mezopotámiai asztrológia: AZ Égi írás

5. asszírok és perzsák: forradalom és reformáció

6. Egyiptom: A Nap királysága

7. Egyiptom: A csillagok és a lélek

8. héberek: Próféták és bolygók

9. Görögország: Homérosz, Hésziodosz és az égiek

10. Görögország: A platóni forradalom

11. A hellenisztikus világ: A zodiákus

12. A hellenisztikus világ: Szkepticizmus és üdvösség

13. Hellenisztikus asztrológia: jegyek és hatások

14. Róma: Az állam, a csillagok és a felforgatás

15. Kereszténység: Jákob csillagából

16. Róma: A császári mennyország

17. Kereszténység: A Nap diadala

Utószó: Hanyatlás és túlélés

Jegyzetek

Szeretném megköszönni Kathleen Quigley-nek azt a szerepet, amit ennek a projektnek a megszületésében játszott, Tony Morrisnak az inspirációt és végtelen türelmét, továbbá Crystal Addey-nek, Roger Becknek, Chris Brennannek, Joseph Crane-nek, Ronnie Gale Dreyernek, Demetra George-nak, Gary Gomesnek, Dorian Greenbaumnak, Rob Handnek, Herman Hungernek, Lee Lehmannak, B. V. K. Sastrynak és Ed Wrightnak a kéziratra tett megjegyzéseit, és végül a Bath Spa Universityben és a Kepler College-ben működő Sophia Centre-beli tanítványaimnak a folyamatos visszajelzéseket.

Bevezetés

Senki sem hallott még olyan közösségről, amelyik összetételében ne mozgósította volna az éget és földet, testet és lelket, tulajdont és törvényt, isteneket és ősöket, hatalmakat és hiedelmeket, fenevadakat és fiktív lényeket… Ilyen az ősi antropológiai mátrix, amelyet soha nem hagytunk el.1

A modern Nyugaton az asztrológia a populáris kultúra elfogadott, bár néhol vitatott eleme. A világ egyes részein, például Indiában, ugyanúgy része az uralkodó világnézetnek, mint évezredekkel ezelőtt, ami a mai világunk és egy olyan kor közötti folytonosság bizonyítéka, amikor még általánosan elfogadott volt, hogy az égbolt jelentéstartalmakkal szolgál az emberiség számára. Nyugaton a felnőtt lakosság talán 70 százaléka olvas horoszkóprovatokat. A születési jegyek nyelve mindenütt jelen van. A legtöbb ember, jóval több, mint 90 százalék, tudja, hogy születésekor melyik állatövi jegyben állt a Nap, és jelentős részük, valószínűleg 40–50 százalék, azonosul is az állatövi jegyével. Az asztrológia politikai téren való felhasználása kisebb mértékű, mint a 17. század előtt volt. Reagan elnök közismert asztrológiahasználata inkább kivétel volt, mint normatíva. Hasonlóképpen a pénzügyekben való alkalmazása is korlátozott. Mégis, az a tény, hogy ez egyáltalán előfordult, nagy történelmi érdeklődésre tarthat számot: hogyan tudott az emberiség világban elfoglalt helyének ez a kereszténység és modernizáció előtti értelmezési módja a 21. században is fennmaradni?

Ez a könyv megkísérli felkutatni a középkori és modern Nyugaton gyakorolt asztrológia ókori eredetét. Nem lehet célja, hogy végleges legyen, mivel az asztrológia történeti kutatása még mindig kezdetleges stádiumában jár; több ezer olyan babülóni ékírásos tábla van, amelyet még soha sem katalogizáltak, nemhogy lefordítottak volna, és amelyek ismeretlen mennyiségű, a csillagokról szóló anyagot tartalmazhatnak, míg a legtöbb görög asztrológiai szöveget vagy nem fordították le, vagy ha le is fordították, nem tanulmányozták megfelelően. Ugyanakkor olyan területeket is bevontam a vizsgálódásaimba, amelyeket általában kizárnak az asztrológia történetéből, beleértve a csillagok iránti érdeklődésre utaló bizonyítékokat az őskorból, az egyiptomi és a zsidó kultúrából, valamint a babülóni asztrológiát, amelyet óriási jelentősége ellenére túl gyakran hagytak figyelmen kívül. Megvizsgáltam a görög filozófiát, amely nélkül lehetetlen megérteni azt az ideológiai keretet, amelyben az asztrológia a klasszikus világban felvirágzott. Kevés szó esik azonban Indiáról, amelynek asztrológiája ugyan kapcsolódik a Nyugathoz, de más utat járt be, és amely hiteles feldolgozásra vár még. Nem foglalkozhattam Kínával, Japánnal vagy más kultúrákkal sem, például az amerikai kontinensen élőkkel, akiknek az asztrológiája teljesen elszigetelődött a Nyugati rendszertől. Ez tehát a nyugati asztrológia története – méghozzá kultúrtörténete. A technikai fejlődéssel csak annyiban foglalkoztam, amennyiben az emberiség és az égbolt kapcsolatáról alkotott változó nézetek megértéséhez nyújtanak keretet.

Először is néhány meghatározás. A görög eredetű asztronómia a csillagok törvénye, az asztrológia pedig a csillagok szava (logosz). Ugyanígy a logosz, mint a csillagok értelme, elméje vagy logikája is közelebb vihet bennünket az asztrológia eredetéhez egy olyan kontextusban, amelyben az egész kozmoszt egyetlen élő egységnek tekintették, amelynek minden alkotóeleme, a pszichikaiaktól a fizikaiakig, az istenektől a bolygókig, emberekig, növényekig és ásványokig, egymástól függő és egymással összefüggő rendszert alkot. A csillagászat és az asztrológia közötti hasznos különbségtételt átvéve, az előbbi a fizikai világegyetem, az utóbbi a pszichikus (lelki és pszichológiai értelemben vett) kozmosz tanulmányozása. De magának a kozmosznak is megvan a maga jelentéstartalma. A görög koszmosz szót ‚díszítés’-nek fordíthatjuk, ebben az értelemben pedig a kozmetikum szavunk gyökere. Azért volt dísz, mert szép, harmonikus és – az emberi életet sújtó kellemetlenségek ellenére – alapvetően jó. A kozmosz ebben a hagyományos értelemben szubjektív dolog. Szép, és a szépség a szemlélő szemében van, nem mint külső szemlélőben, hanem mint magának a kozmosznak a résztvevőjében. Az ember nem állhat kívül a kozmoszon: tanulmányozni annyi, mint önmagát tanulmányozni. Az emberiség mint élőlény a kozmosz képmására teremtetett, és ha ránéz, önmagát látja. Röviden átfogalmazva ez az a világnézet, amely a klasszikus görög irodalomban formálódott, bár régebbi előzményekkel rendelkezik, és amelyet a görög nyelvű világ asztrológiája pontosan gyakorlati formában fogalmazott meg.

A két szó – asztronómia és asztrológia – szétválása a modern Nyugat jellemzője; a klasszikus világban a két szó jelentése átfedte egymást. A 2. században író görög tudós, Klaudiosz Ptolemaiosz szerint az asztronómia kétféle formája létezett: az egyik a csillagok mozgásával, a másik (amit mi asztrológiának neveznénk) a csillagok hatásával vagy jelentőségével foglalkozott. Ettől kezdve egészen a 17. századig a két szó felcserélhető volt. Shakespeare a Lear királyban arra kérte Edgart, hogy a magát asztrológusnak nevező bátyját, Edmundot „szektás csillagásznak” nevezze. Shakespeare használhatta volna a következő kifejezéseket is: matematikus (Johannes Kepler csillagász „császári matematikusként” végzett feladatai részeként asztrológiát tanult) vagy káldeus (az asztrológiát és a csillagászatot is általában Mezopotámiára vezették vissza). A nyugati országokon kívül sem használnak különböző szavakat a hagyományos csillagászat és az asztrológia megkülönböztetésére. Indiában mindkettő a dzsjotis, „a fény tudománya”, Japánban onmjódó, a „jin-jang út”.

Az asztronómia és az asztrológia szavak szétválasztásakor minden olyan esetben, amely a modern kor előttről, a 17. századnál korábbról származik, fennáll az anakronizmus veszélye, mivel inkább a modern, mint az ókori feltételezésekkel foglalkozik. Erre a problémára különböző megoldásokat javasoltak. Edgar Laird a „csillagtanulmány”, Roger Beck a „csillagbeszélgetés” kifejezést javasolta.2 A munkánkhoz azonban az asztrológia modern meghatározására van szükségünk, amely lehetővé teszi számunkra, hogy megvitassuk az asztrológia különböző kultúrákban való megnyilvánulásait, amelyet a konvencionális modern fogalmak szerint az egyik szélsőség szerint tudományosnak, a másik szerint pedig nyíltan vallásosnak tekinthetünk. Az asztrológia tehát annak tanulmányozása, hogy a földi élet szempontjából milyen jelentőséggel bírnak az égi objektumok, és hogy ebből milyen gyakorlat következik. Lehet spekulatív, de lehet operatív is; nemcsak mítoszokat és rituálékat foglal magában, hanem cselekvést is. Olyan dolgok függvénye, mint az isteni beavatkozás, az égi befolyás vagy az égboltnak mint egy írásnak az értelmezése, amelyből jeleket lehet kiolvasni. Horoszkópokon, naptárakon, talizmánokon és tisztulási rituálékon keresztül működik. Állíthatja, hogy a jövő teljes mértékben megismerhető vagy lényegében megismerhetetlen, hogy a világ előre meghatározott vagy manipulálható. Működhet jóslással – isteni entitásokkal való kommunikációval – vagy a földi eseményeknek az égi mintákkal való összefüggésbe hozásával. Hangsúlyozhatja a belsőt vagy a külsőt, az egyén jellemét vagy életének eseményeit, és alkalmazható a végső spirituális igazságok megismerésére – mint a lélek felemelkedése a csillagokig – vagy a családi élet megismerésére, a szökött rabszolgák és az elveszett kincsek megtalálására.

A stílusok és alkalmazások e hatalmas skálájából két további hasznos kategóriát kell megkülönböztetnünk. A természetes asztrológia csak abból indul ki, hogy a csillagok és a bolygók általános hatást gyakorolnak a földi dolgokra, és hogy a jövő csak lazán megjósolható, valamint hogy az asztrológia az emberi ügyek sajátosságairól keveset vagy semmit sem tud mondani. Az ítéletalkotó asztrológia, amely a horoszkóp kialakításában fejeződött ki valamikor az i. e. 5. és a 2. század között, feltételezi, hogy az asztrológus pontos ítéleteket tud mondani a politikai események alakulásától kezdve az egyéni élet részleteiig. Ahogy a könyv elbeszélő része kibontakozik, nyilvánvalóvá válik a különbség az ember és az égbolt kapcsolatának e kétféle felfogása között.

A vitát azonban mindig is a meghatározás problematikussága fogja meghatározni. Hadd fejezzem be tehát a problémát egy utolsó, ellentmondásos fogalomkörrel: tudomány, vallás és mágia. Az ősi asztrológiát mindezekkel együtt definiálták, mégis ezeket a kategóriákat a történészek és antropológusok, csakúgy, mint a modern tudósok, gyakran úgy kezelik, mintha hermetikusan elzártak lennének. Történelmi szempontból ezek a területek egyértelműen átfedik egymást, és gyakran nem lehet őket megkülönböztetni egymástól. Hadd magyarázzam el tehát, hogyan használom ezeket a fogalmakat. A vallást meglehetősen konvencionálisan úgy definiálom, mint isteni lények vagy antropomorfizált természeti erők imádatát, illetve az azokkal való rituális interakciót – a természetet személyiséggel rendelkezőnek fogja fel. A mágia a jövővel való kapcsolatfelvétel, annak manipulálása vagy irányításának szándékos kísérlete, míg a tudomány vagy egy saját szabályokkal rendelkező tudományág gyakorlása, vagy a világ megértése úgy, mint amelyet elsősorban természetes folyamatok irányítanak, szemben az isteni beavatkozással.

1. Távoli visszhangok: Az asztrológia eredete

„A Hold miatt jön a baba” … Amikor a Hold növekszik, a nő tudja, hogy közeleg az ideje.3

Az asztrológiát az égbolt értelmezése, a bolygók, csillagok, a Nap és a Hold jelentéseinek keresése jellemzi. Az égitestek hatásaival foglalkozik – amelyeket isteni hírnököknek, az évszakok jelzőinek és az éjszaka vagy a nappal hírnökeinek tekint –, valamint a sötétség veszélyével és a hajnalban bekövetkező sötétségtől való felszabadulással. Az égboltot a félelem, a csoda és a jelentés forrásaként mutatja be, mint szent baldachint, amely az alatta elterülő földet oltalmazza.4 Kevés fogalmunk van az eredetéről, legalábbis nem sokkal több, mint az emberi gondolkodás egészének eredetéről. Az egész terület a spekulációk táptalaja. Az emberi evolúció egy bizonyos pontján azonban őseink kifejlesztették azt a képességet, hogy tudatosan értékeljék és reflektáljanak a természeti világra, hogy azonosítsák az okot és az okozatot, hogy megértsék, hogy a nap azért kezdődik, mert a Nap felkel, és a sötétség akkor tűnik el, amikor a Nap megjelenik a láthatáron. Valamikor e jelentős esemény után, talán több tíz- vagy százezer évvel később, az emberek elkezdtek hinni abban, hogy az égi események mélyebb értelmet, célt vagy szándékot mutatnak, amelyet talán istenek és istennők vagy valamilyen legfelsőbb kozmikus rend irányít. A természet isteni, élő, és személyiséggel rendelkezett. Ez eléggé hihető – és mindaz, amit az ősi és a premodern kultúrákról tudunk, ezt alá is támasztja.

Az asztrológia legkorábbi eredetéről szóló vitát eltorzítja egy a vallástörténetre nagy hatást gyakorló elmélet, amit ma „primitív tévedés” hipotézisként ismerünk. Ezt a modellt Sir Edward Tylor (1832–1917), a viktoriánus antropológia egyik alapítója meggyőzően képviselte. Ateista hajlamokkal rendelkezett, és feltételezte, hogy a vallás a pszichológiai élmények, például az álmok és transzállapotok, valamint a természeti jelenségek – az időjárástól kezdve a nappalon és az éjszakán át a születésig és a halálig – megmagyarázására tett téves kísérletekből erednek. Tylor számára tehát az ilyen okok keresése alapvető tévedés volt.5 Úgy vélte, hogy maga az asztrológia szorosan összefügg a világegyetemnek ezzel a primitív félreértésével. Tylor fiatalabb kollégája, Sir James Frazer evolúciós fordulatot adott az elméletnek azzal az érveléssel, hogy az ember szellemi fejlődése három szakaszon megy keresztül: a mágián, a valláson és a tudományon. Ezek mind kísérletek voltak arra, hogy törvényeket fogalmazzanak meg az emberi viselkedés magyarázatára és manipulálására, de ezek közül csak a tudományos a helyes, míg a mágia és a vallás által adott magyarázat nyilvánvalóan hamis.6 Frazer nem foglalkozott kifejezetten az asztrológiával, ellentétben Tylorral, akinek ez egyértelműen a mágikus és vallási korszakhoz tartozik, így a primitív tévedés egyik formáját képezi. Tylor és Frazer rendezett modelljét az emberi kulturális evolúcióról már régen elvetették az antropológusok és vallástörténészek, de az asztrológia eredetéről szóló beszámolóként továbbra is aktuálisak, mivel az asztrológia szkeptikus tudományos kritikusai is átvették ezt az érvelést. Más történészeket a 18. század végén és a 19. század elején az a meggyőződés ragadott meg, hogy minden vallás nem csupán az égbolt iránti tiszteletből, hanem a Nap tiszteletéből ered. Az elmélet az 1780-as évek Franciaországában a felvilágosodás radikálisai, például Charles Dupuis tetszését is elnyerte, Angliában és Franciaországban az ateisták lelkesen fogadták, és Max Müller, a nagy orientalista munkásságában is rangos helyet kapott. Müller azt állította, hogy a vallás a környezettől való félelemtől az égbolt iránti félelemig és a Nap imádatáig terjed.7 Müller szerint a nyelv fejlődése után a Napnak különböző neveket adtak: Krisztus, Krisna, Héraklész, Zeusz és így tovább, és az emberek tévesen azt képzelték, hogy a különböző nevek különböző isteneket jelölnek. A vallás tehát – Müller szavaival élve – a nyelv betegsége volt, és ez az érvelés a 19. században befolyásos támogatást nyert, azzal a nézettel együtt, hogy a vallás szoláris eredetű.8

Ha azonban félretesszük ezt a retorikát, két kérdés marad, amelyek egyikére sincs egyértelmű válasz. Először is, mikor alakult ki az emberben a szimbolikus tudatosság? Más szóval, mikor jutottak arra a következtetésre, hogy a Nap egy fizikai tárgy vagy istenség, egy megfoghatatlan lény, erő vagy jelenlét volt, vagy azt képviselte.9 Másodszor, mikor voltak képesek ok-okozati összefüggéseket megfogalmazni a Nap, a hő és a fény, valamint a Hold és az árapály között? És mikor tudták ténylegesen megfogalmazni a Nap jelenléte és a hajnal áldott fénye közötti kapcsolatot?

A régészeti leletek arra utalnak, hogy az ember másfél és hárommillió évvel ezelőtt szerszámokat és egyéb tárgyakat készített. Az afrikai síkságokon a Homo habilis egymást követő nemzedékei megtanulták, hogyan készítsenek és alakítsanak ki éles kőszerszámokat, amelyek lehetővé tették számukra a ragadozók elleni védekezést, a zsákmányszerzést, és talán az állatok felhasználását túlélési vagy rituális célokra, valamint a bőrük felhasználását védelemre vagy díszítésre. Ez a szerszámkészítési forradalom egybeesett a habilis agyméretének gyors növekedésével. Hogy melyik volt előbb, azt lehetetlen megmondani. Valószínű azonban, hogy a csillagászat – és az asztrológia, vagyis az égbolton való jelentéskeresés megszületése ezt a fázist követte. Talán a habilis megnövekedett agya tette lehetővé, hogy a környezetet az éntől elkülönülő dologként ismerjük fel, hogy létezik egy „odakint”, amely különbözik az „itt benttől”. Az érv egyszerűen az, hogy az eszközkészítés és a nyelvi készségek végső soron az agy azon képességétől függenek, hogy kategorizálni, értékelni, absztrahálni és modellezni tudja a vizuális, észlelt világ folyamatait és tárgyait.10 Ahol megfelelő technikai fejlettségű eszközöket találunk, ott azt várhatjuk, hogy használóik értelmet és célt találtak az égben is. Hogy világos legyen, az eszközkészítés önmagában nem utal az égbolt tudatos megfigyelésére, hiszen az emberszabású majmok és más majmok is rendelkeznek ilyen képességekkel. De a kognitív képességek fejlődése, amely talán évmilliókon keresztül követte ezeket a fejleményeket, arra késztette őseinket, hogy új szemmel tekintsenek a körülöttük lévő világra. Amint az emberek rájöttek, hogy a napfelkelte, a Nap legdrámaibb eseménye, szükségszerűen összefügg a hő és a fény megtapasztalásával, onnantól a szó modern értelmében már csillagászattal foglalkoztak. És abban a pillanatban, amikor értelmet tulajdonítottak ennek a jelenségnek, már jó úton haladtak afelé, hogy asztrológusokká váljanak. Tudatában lehettek annak, hogy a fényt, a Nap jelenlétét a jóval, a sötétséget, a Nap hiányát pedig a rejtett veszélyekkel azonosítsák. Ha a habilis szerszámkészítők képesek voltak szervezett kollektív tevékenységet folytatni, akkor teljesen észszerű azt feltételezni, hogy díszítő, szimbolikus, rituális vagy vallási cselekményekben vehettek részt. Szimbolikus megfeleltetéseket készíthettek talán a Nap melege és a tűz, a színe és a vörös vagy arany színű tárgyak között. Hogy ez pontosan mikor történt, az csak vad találgatások tárgya. Végső soron a probléma az evolúciós pszichológia problémája és azé a bonyolult és bizonytalan kísérleté, hogy kiderítsük, mi különbözteti meg az embert az emberszabású majmoktól. Amíg nem fedezzük fel, hogy legközelebbi biológiai rokonaink is számolják az időt vagy tisztelik a Napot és a Holdat, addig a csillagászat és az asztrológia az emberek sajátja kell, hogy maradjon. A régészet némi segítséget nyújt, de ezt mindig korlátozza a régészek képessége, hogy értelmezni tudják-e az erősen elöregedett és nehezen azonosítható leleteket.

Ha kőkorszaki megfigyelőink az óceánok közelében éltek – és nem a beltengerek, például a Földközi-tenger mellett –, akkor bizonyára észrevették, hogy a Hold dagálykor van a legmagasabban az égen, apálykor pedig a horizonton látható. Ez a jelenség annyira nyilvánvaló, hogy nem lehet tudatosan úgy élni, hogy ne vegyük észre; egyszerűen lehetetlen akár az óceán, akár egy nagyobb árapályos öböl vagy folyó mellett lenni több mint egy hónapig, és a tiszta égboltot figyelni, anélkül, hogy ne vennénk észre az összefüggést. Egy második megfigyelési kör hosszabb idő után megmutatná, hogy az árapály emelkedése és süllyedése újholdkor és teliholdkor éri el a végpontját. Bármely ember, aki a mérsékelt égövben megfogalmazta azt a tényt, hogy a napfény hiánya a hideggel és sötétséggel korrelál, szintén csak egy kis logikai lépésre lett volna attól, hogy a Hold és az árapály kapcsolatát is felismerje. Amint ez a kis lépés megtörtént, a kőkorszak embere egy olyan világban találta magát, amelyet az alapvető ritmikus rend jellemzett. Tehát, bár természetesen nincsenek őskori beszámolóink az árapályok Hold általi irányításáról, a kapcsolat felismerése, és így a holdcsillagászat eredete is csak akkor jöhetett létre, amikor az emberek elkezdték tudatosan értelmezni az őket körülvevő világot.

A Nap napi mozgása, a hajnali kelés és az alkonyati lenyugvás az emberi lét alapvető jellemzője, és ezt a tényt könnyű elfelejteni, mivel egyre többen és többen zsúfolódunk össze a sűrűn lakott, mesterségesen megvilágított, 24 órás városainkban. Még így sem tudunk szabadulni attól, hogy testünket belső óra vezérli, amely nagyrészt napi ciklusban működik, vagy hogy ha a Nap kialudna, az élet egyszerűen megszűnne létezni számunkra. Van egy érv, amely a „csúnya, brutális és rövidtávú” gondolkodásmódból származik, mely szerint a kőkorszaki élet olyan kemény volt, hogy egyetlen primitív vadászó-gyűjtögetőt sem tudott volna magával ragadni az égbolt csodája, mely luxus csak a későbbi, kényelmesebb idők lakóinak adatott meg.11 Az elmélet szerint a csillagászat ehelyett a puszta túlélés eszközeként alakult ki, hogy a mérsékelt éghajlatú területeken tudni lehessen, mikor lesz meleg vagy hideg, mikor lehetett előre látni a nyarat és felkészülni a télre.

Mindannyiunkban megtalálható a napszak belső leképezése, amely a fiziológiai cirkadián – vagyis napi – ritmusunkat vezérli. Ezek a ritmusok olyannyira mindenütt jelen vannak, hogy a földi élet jellegzetességei. A városok előtti társadalmak számára az éjszaka és a nappal váltakozása volt az emberi tevékenység alapvető szabályozója. Azok számára, akiknek a csillagok isteni hatalmak, az éjszaka és a nappal ismétlődő váltakozása kritikus jelentőségű volt az egész életük és haláluk, identitásuk és túlélésük szempontjából. A biológiai óra létezésének egyre több bizonyítéka arra utal, hogy a Naphoz és a Holdhoz való kapcsolódásunk valahogy be van huzalozva fizikai lényünkbe, és a vándormadarakról alkotott tapasztalatunk, amelyek a csillagok alapján tájékozódnak, arra mutatnak, hogy valamilyen automatikus reakció révén kapcsolódnak az égbolthoz. Valószínűbb azonban, hogy maga az a tapasztalat, hogy az élet és halál határmezsgyéjén egyensúlyoznak, fokozhatta a kőkorszaki emberekben a rácsodálkozást a napfelkeltére, annak üdvözlő fényére és melengető sugaraira.12

Az elmúlt 100 000 évben a helyzet egy kicsit világosabbá vált, és elkezdhetjük a kérdést úgy vizsgálni, hogy figyelembe vesszük azt, mi lehet a valószínű. Ha 80 000 évvel ezelőtt anatómiailag modern emberek éltek, akkor ez inkább arra utal, hogy pszichológiailag is modernek voltak. A 21. században fennmaradt „primitív” törzsektől összegyűjtött néprajzi bizonyítékok alapján ítélve ugyanolyan okosak, szellemesek, intelligensek, talpraesettek, érzelmesek, nagylelkűek és rászorulók, mint bármelyik művelt nyugati városlakó. A „primitív” mint erkölcsi vagy intellektuális állapot egész fogalmát el kell vetni. Ezt szem előtt tartva fordulhatunk az ősi emberiség éggel való kapcsolatának megértése szempontjából az egyik legjobb keretrendszerhez, Lucien Lévy-Bruhl részvételi misztikájához.13 Lévy-Bruhl lényegében azt állította, hogy a premodern elme (amelyet ő „primitívnek” nevezett) a világot élőlények integrált halmazaként képzeli el, amelyben nincs különbség a pszichikus és a fizikai között (tehát az álmok éppoly valóságosak, mint az anyagi világ), minden tárgynak lehet „cselekvőképessége” (más szóval aktív szerepet játszhat az események kibontakozásában), és az „emberi” társadalom nem korlátozódik az emberekre, hanem magában foglalja az állatokat, növényeket, köveket és csillagokat is, amelyekkel az egyének személyes kapcsolatban állhatnak. Bár az érvek, miszerint a korai emberek azért figyelték a csillagokat, mert vagy az állataikat kellett terelniük, vagy a terményeiket kellett elültetniük (a neolitikumban), vagy a természeti erőket kellett kiengesztelniük, vagy isteni erőket imádniuk, némileg igazak lehetnek, de ezek mind funkcionálisak és redukcionisták, egyetlen hasznos magyarázatot keresnek, miközben figyelmen kívül hagyják az átfogó képet. E gondolat szempontjából döntő fontosságú a tisztelet fogalma. Az ember tiszteli a földet, mert az az anyja, az állatot, mert lehet, hogy egy újjászületett ős, és a csillagokat, mert hírnökök, őrzők és védelmezők.14 Az uralkodó mítosz az volt, amelyet mi ökológiai mítosznak neveznénk. David Abram megértette ezt, amikor az emberiség természetes környezetét, a belső és külső tapasztalatok összességét „élet-világként” határozta meg.15 Sean Kane számára ennek a tapasztalatnak az értelmezői a „mítoszmondók” voltak. Ők voltak azok az emberek, akik a kollektív bölcsességet hordozták, és a világról és az égről szóló allegorikus történetek formájában nyilatkoztatták ki.

Az, hogy asztrológia – vagy a csillagászat – fejlődése olyan funkcionális követelményeknek köszönhető, mint például a navigáció, hasznos érv. De nem veszi észre, hogy a mítoszteremtés, a történetmesélés és az értelmező tevékenységek is funkcionálisak. Az emberek nem működhetnek értelem nélkül, és valójában ez az elsődleges szint, amelyen a társadalmi kohézió létrejön.

Bizonyítékunk van bonyolultan megmunkált szerszámokra Afrika déli részéről, amelyek i. e. 70 000 körülről származnak, és ha a szerszámkészítési hipotézisünk helyes, akkor ezek a kézművesek tudatában voltak annak, hogy az égboltot jelentésforrásként tekintsék. Ugyanebből az időből származó bizonyítékok Európában arra utalnak, hogy a neandervölgyiek szertartásos temetkezéseket végeztek, ami egy kialakulóban lévő vallási tudatosságra utal, és arra, hogy a csillagok megfigyelésére elegendő képességgel rendelkező emberek hatalmas távolságokat tehettek meg. Ha a neandervölgyiek vették a fáradságot, hogy halottaikat vörös okkersárgával fessék be sekély sírjaikban, ahogyan azt mi tudjuk, akkor valószínű, hogy a teliholdat is ismerték, és félelemmel tekintettek a felkelő Napra. Az sem észszerűtlen kérdés, hogy a vörös okkersárga esetleg a Napot jelképezhette, még ha erre soha nem is lehet végleges bizonyítékot találni. A dordogne-i La Chapelle-aux-Saints-ban található neandervölgyi sírban a holttestet kelet-nyugati irányba tájolták; a felkelő és lenyugvó Napnak megfelelően nyugalomba helyezett holttest létezése az első pillantásra a napvallás hagyományára utalhat, amely egészen a közelmúltig fennmaradt a templomajtók nyugati irányba való tájolásának keresztény gyakorlatában.

Maga az asztrológia nem csupán az emberek és az égbolt közötti fizikai, mechanikus kapcsolatból ered. Az ősi vallással való szoros kapcsolata az égbolt iránti numinózus tiszteletet sugallja, amely egyesek szerint egyetemes emberi tulajdonság.16 Azt mondják, senki sem képes úgy nézni a csodálatos égboltot, hogy ne lenne meghatva tőle. De ha meghatódunk a napfelkelte látványától, akkor vajon azért tesszük, mert szeretjük a szép látványt, vagy azért, mert valamilyen mintát látunk, amely szerves részét képezi fejlődésünknek? Például az éjszaka és a nappal váltakozása adta-e nekünk a dialektikus gondolkodást, azt a hajlamot, hogy ellentétekben gondolkodjunk, térben a fent és a lent, erkölcsileg a jó és a rossz fogalmain keresztül? Ernst Cassirer filozófus ezt a vonalat követte, amikor egy egyszerű, de spekulatív kijelentéssel megállapította, hogy minden népnél és minden vallásban a teremtés a fény teremtésével kezdődik.17 A természetes túlélési hipotézis, amely szerint a korai emberek a csillagokra tekintettek biztonságot keresve, vagy azért, hogy naptárakat készítsenek életük szabályozására, párhuzamosan fut a numinózus félelem iskolájával, amely szerint őseink vallásos vágyaik színpadi háttereként tekintettek az égre. A Nap és a Hold nem csupán az idő szabályozói voltak, hanem olykor imádni és megbékíteni kellett őket.

Az a felfogás, hogy a vallás eredetének bármi köze lenne az éghez, ma már csak olyan függetlenekre korlátozódik, mint Jacquetta Hawkes régésznő. Hawkes, aki az 1960-as években a Stonehenge lehetséges csillagvizsgáló szerepével kapcsolatos szkepticizmusáról volt híres, megengedett magának egy rövid költői spekulációt arról, hogy mikor kezdték el az emberfélék ősei a Napot nézni. Indoklása szerint még Kelet-Afrikában, amikor a fosszilis leletek szerint a legkorábbi emberek hárommillió évvel ezelőtt két lábon jártak és szerszámokat készítettek, kezdték észrevenni a Napot mint különálló, erőteljesen megnyilvánuló erőt az életükben. Ezt írta:

„Most végre felvirradt az elme, amely a Nap és a Föld közé emelkedett… Az elme e hajnalán a napfelkelte és a napnyugta – ha nem is maga a Nap –, valószínűleg az első emberek elsőként elnevezett dolgai közé tartozott. Még egy olyan lénynek is, mint az olduvai ember, az egyik legkorábbi ismert hominida… mindig is tudatában kellett lennie annak, hogy a Nap áthalad a szurdok felett, ahol élt. Elképzelhető, hogy majomszerű orrához közelítő ajkaival még hangokat is formázott, hogy kifejezze a Nap eljövetelét és eltávozását. Ha ez így van, akkor már megtett egy lépést a teremtésben a logoszon keresztül: a nappal és az éjszaka szétválasztását.”18

Bár az olyan „Nap mint isten”-koncepciót valló teoretikusok, mint Dupuis és Müller túlzásba vitték az ügyet, őszintén szólva nehéz elképzelni, hogyan alakulhatott volna ki olyan vallás, amely figyelmen kívül hagyta a Napot és a Holdat. A modern városlakók túlságosan könnyen elfelejtik, hogy ha valaki a szabadban vagy legalábbis elektromos fény nélkül él, annak a Nap és a Hold a mindennapi élet lenyűgöző, megkerülhetetlen jellemzői lesznek. A zsidók, muzulmánok, keresztények, buddhisták és hinduk folyamatos ragaszkodása a Nap és a Hold szigorú megfigyelésén alapuló szent naptáraikhoz azt sugallja, hogy az asztrális elem a modern főáramú vallásban még mindig mélyen él, bár nagyrészt elfelejtve. A zsidók és a muszlimok számára a felkelő újhold első megpillantása az Istentől elrendelt rituális hónap legfontosabb jellemzője, még ha a kereszténység el is felejtette a csillagokkal való kapcsolatát.

Minél északabbra vagy délebbre vándoroltak őseink az Egyenlítőtől, annál inkább tudatában voltak annak, hogy a Nap az év egyik részében alacsonyabban, a másikban pedig magasabban áll az égen. Aztán egy letelepedett közösség, talán barlanglakókból álló közösség úgy döntött, hogy – talán vallási okokból – szükségesnek tartják, hogy a Nap felkelését vagy lenyugvását egy szent hegy hátterében figyeljék meg. Ezután gyorsan tudatosítaniuk kellett, hogy a Nap felkelési és lenyugvási pontjai fokozatosan mozognak a horizonton. Észak-Európa és Ázsia paleolit kori lakosai számára a Nap mindennap a horizonton balra – vagyis a mi fogalmaink szerint északra – haladt, amíg megközelítette azt a pontot, ahol délben a legmagasabban volt az égen. Ezután lelassult, megállt, és fokozatosan megváltoztatta az irányát. Kőkorszaki megfigyelőink ekkor vették volna észre, hogy a Nap ismét felgyorsul, amíg el nem éri a leginkább jobbra eső pontját – vagy déli irányban való – elhelyezkedését. Amikor a déli Nap a legalacsonyabb, leggyengébb és leghidegebb volt, akkor állt meg, és a folyamat újra kezdődött. Hogy mikor jöttek rá, hogy a Nap mozgása éves és napi mintázatoknak is alá van vetve – más szóval, hogy mikor van olyan, hogy év –, azt nem tudjuk megmondani. Északnyugat-Európában ez bizonyára i. e. 5000 körül történt, bár a józan ész – ha hivatkozhatunk ilyen fogalomra – azt sugallja, hogy ez már sokkal korábban bekövetkezhetett.

Hasonló folyamatot kíséreltek volna meg a Holddal is. Bár annak ciklusai sokkal összetettebbek, hosszabb időbe telt volna, mire a teliholdak vagy újholdak közötti körülbelül 29 napos váltakozáson, a szinódikus hónapon túl bármilyen szabályos mintázatot észrevettek volna. A modern nyugati emberek nemzedékei, akik sohasem láthatják a teljesen sötét égboltot, soha nem fogják megtapasztalni a magasan álló telihold drámaiságát. Megfelelő körülmények között azonban a Hold elegendő fényt ad az olvasáshoz, és minden bizonnyal több mint elég fényt a paleolit nomádok számára az utazáshoz és vadászathoz. Akiknek a Hold vallási szerepet töltött be, a telihold éjszakája a fokozott aktivitás időszaka lehetett. Az angol mondóka szavaival élve: „Fiúk és lányok, gyertek ki játszani, a Hold mint nappal, elkezdett ragyogni.”

A Hold megjelenését könnyű feljegyezni – csak annyit kell tennünk, hogy minden este megnézzük az eget. Még a csillagok mozgását is egyszerű feljegyezni. Minden kőkorszaki kézműves, aki egyetlen éjszakán át figyelte a csillagokat, egy fontos tényt vett volna észre: azt, hogy míg egyes csillagok felkelnek és lenyugszanak, addig mások egy hatalmas körben forognak az égbolt egy pontja körül. Ez a pont az északi féltekén északra esik, és ez komoly jelentőséggel bír. Miután felfedezték, ez lehetővé tette volna a vándorló vadászok számára, hogy pontosan meghatározzák az irányt, hogy tavasszal észak felé haladjanak, és ősszel várják a közelgő telet. Azt is lehetővé tette volna, hogy keletre és nyugatra mozogjanak, amikor az északi pont a bal vagy a jobb oldalukon helyezkedik el. Bár nem állíthatjuk teljes bizonyossággal, hogy a paleolitikum emberei a csillagok alapján navigáltak, ennek lehetőségét tagadni az eredményeik ismeretében nem könnyű. És összhangban van minden más bizonyítékkal az is, hogy az a bizonyos pont az égen, amely körül a csillagok forognak, és amely lehetővé teszi az utazók számára az útkeresést, céltudatos választásnak tűnik, talán okkal helyezték oda, és minden bizonnyal segítségnek szánták.

A tárgyi bizonyítékok megtalálását komolyan megnehezíti, hogy – a nyilvánvaló kőbalták kivételével – minél korábbi a dátum, annál nehezebb kideríteni, hogy egy kő vagy csont szándékosan formázott, vagy az időjárás formálta olyanná, amilyen. Bizonyos leletek azonban léteznek faragott bevágásokkal ellátott állati csontok formájában. A legkorábbi, a Homo erectus által készített úgynevezett Bilzinsleben-leletet nagyjából i. e. 350 000–250 000 körül faragták ki, és úgy tűnik, hogy 28 bevágást tartalmaz, amely szám mindig a sziderikus holdhónap napjaira utal – arra az időre, amely alatt a Hold visszatér ugyanahhoz a csillaghalmazhoz, ahonnan elindult.19 Természetesen óvatosnak kell lennünk minden ilyen régi dologgal kapcsolatban, mivel a jelek akár a természetes időjárás okozta sérülések is lehetnek. De nincs elméleti probléma az ilyen korai naptárak létezésével. Ha az emberek tudtak szerszámokat készíteni és vadászni, akkor számolni is tudtak, és ha tudtak számolni, akkor egyszerű naptárakat is vezethettek. Valójában megdöbbentő lenne, ha nem így tettek volna. Egyszerűen nem hihető, hogy egy olyan emberi közösség, amely elég tudatos ahhoz, hogy tárgyakat készítsen, ne reagált volna a Hold drámai megjelenésére teliholdkor, és ne lett volna lenyűgözve a Hold eltűnésétől 14 nappal később, és attól, hogy a két esemény között mindig ugyanaz az időszak telik el.

Ezután a bizonyítékok között hatalmas űr tátong, egészen i. e. 30 000-ig, körülbelül addig az időpontig, amikor közvetlen ősünk, a Homo sapiens elkezdett vándorolni Európába és Nyugat-Ázsiába, kiszorítva a szerencsétlen és hamarosan kihalófélben lévő neandervölgyieket. Több tucatnyi rovátkolt csontot találtak Európa-szerte, további példákat Ausztráliából és Afrikából, és még több ezer olyan csont lehet, amelyet kiástak, de soha nem elemeztek.20 Bár a legtöbb régészeti feltárás Európában történt, egyértelműen egyetemes jelenséggel állunk szemben. Egy páviáncombcsontot találtak a Lebembo-hegységben, az i. e. 35 000-re datált szváziföldi kő 29 rovátkát tartalmaz, ami arra utal, hogy a 29,53 napos szinódikus hónap (újholdtól újholdig) számlálója lehetett. Az egyik legismertebb leletet, az Ishango-csontot a kelet-afrikai Edward-tó partján, Zaire és Uganda határán fedezték fel, és úgy tűnik, hogy körülbelül i. e. 23 000 és 18 000 között faraghatta ki egy kis halászközösség tagja. Több sor rovátkát tartalmaz, amelyek közül kettő összesen 30-at tesz ki, ami a Labembo-csonthoz hasonlóan holdszámláló lehetett, míg a harmadik 48 rovátkából áll, ami nem pontos holdszám, bár voltak kísérletek további 12 rovátka felismerésére, hogy a holdmintázatot kiegészítésék. Ausztráliában az adelaide-i Victoria Múzeumban látható egy i. e. 18 000 körüli időre datált diprotodonfog, amely 28 bevágást tartalmaz, amelyek talán a holdhónapok napjait jelképezik.21 Egy Csehszlovákiából származó rénszarvascsont nyilvánvalóan a Hold növekvő és csökkenő fázisait jelezte, míg egy ukrajnai Gontziból származó mamutcsont a Hold négy hónapra vonatkozó fázisait ábrázolhatta. Lehetséges, hogy nem minden feljegyzett csillagászati periódus kapcsolódik a Holdhoz. Egyesek nap-, mások bolygóidőszakok is lehetnek. Megint mások olyan eseményeket dokumentálhattak, amelyekről tudjuk, hogy fontosak voltak az i. e. második évezredbeli Mezopotámia kifinomult asztrológiájában, például olyan napokat, amikor a Nap hajnalban vörös volt, vagy felhők takarták el. Ezeket azonban utólag lehetetlen megfejteni, és mindig is lehetetlen lesz.

A csontok bizonyítékait egy sor barlangrajz is megerősíti. A spanyolországi Canchal de Mahoma sziklafalain található, i. e. 10 000-8 000 körüli időszakra datált, 29 jelet tartalmazó illusztrációk, amelyek közül néhány megfelelően félhold alakú, „pontosan megfigyelt holdsorrendre” utal, míg egy másik spanyol festmény, az Abri de las Vinasból származó, 30 jelből áll, amelyeken egy emberi alak körvonalai láthatók, és amelyeket Alexander Marshak „istenként” értelmezett.22 Ha a feltételezett naptárcsontokkal kapcsolatban a problémát a bevágások elemzése jelenti, amelyek vagy elmosódtak, vagy természetes repedésekkel keveredhetnek össze, a festményeknél a probléma a szándékra is kiterjed: még ha számunkra nyilvánvaló is a csillagászati üzenet, honnan tudjuk, hogy a művésznek ez volt valóban a szándéka? Azt a nézetet azonban, hogy a korábban egyszerűen „rituális tárgyaknak” tekintett tárgyak paleolitikus naptárak, nehéz megkérdőjelezni. Egy olyan társadalomról nyújtanak képet, amely az idő köré szervezte magát, pontosan úgy, ahogyan mi is tesszük ma. Ez pedig valamiféle politikai rendet sugall. Nem valószínű, hogy a naptárcsontokat a társadalmuktól elszigetelten dolgozó ősi csillagászok készítették: az önzetlen, csak az objektív igazság keresésében érdekelt tudós fogalma alapvetően a modern nyugati társadalom sajátja. Feltételeznünk kell, hogy a paleolitikus naptárkészítőknek társadalmi szerepük volt, vagy közvetlen vallási és politikai hatalmat gyakoroltak, vagy hozzájárultak mások hatalmához. Még ha olyan kőkorszaki idillt képzelünk is el, amelyben a kollektív döntéseket demokrácia vagy konszenzus útján hozták, a naptárkészítőknek egyértelműen központi szerepük volt. Csak ők tudták megmondani, hogy mikor van telihold és mikor tűnik el, és így azt is, hogy mikor kell megfelelő rituálékat és ünnepségeket tartani. Ebben a szerepükben technokraták voltak. Ha úgy gondolták, hogy a Hold isteni vagy egy felsőbbrendű, teremtő erőt képvisel, amelyet imádni kell, akkor papnők vagy papok voltak. Ha pedig a jövő megjóslásával vagy az új vállalkozások kedvező pillanatainak kiválasztásával foglalkoztak, akkor asztrológusok voltak. De mindenekelőtt mítoszmondók voltak.

Tudunk egy keveset a kőkorszaki naptárkészítőkről. Az i. e. 40 000-ből nagy mennyiségű ékszert találunk, ami arra utal, hogy a finom kidolgozású tárgyakat inkább az élvezet, a díszítés és a vonzerő, mintsem a közvetlen gyakorlati funkció miatt készítették. Időszámításunk előtt 35 000 vagy 30 000 után, amikor Európa belépett a felső paleolitikumba, minden bizonnyal i. e. 27 000-re az emberek már bőrből, mamutcsontból, agyagból és kőből építettek kunyhókat, rituálisan és szertartásosan temették el halottaikat, és elefántcsontból és agyagból állat- és emberfigurákat faragtak. Ezek közül az egyik, az úgynevezett lausseli Vénusz szolgáltatja számunkra a legjobb bizonyítékot a paleolitikus csillagászat vallási funkciójáról, valamint a naptárcsontokról és festményekről.23

A franciaországi Dordogne-ban fedezték fel a paleolitikumból fennmaradt számos női „istennőfigura” közül ezt a leghíresebbet, amelyet a felső perigordiai korszakból, talán i. e. 20 000 körülről datáltak. A figura egy nagy mellű, széles csípőjű, körülbelül 43 cm magas nőalak domborműve, aki egyik kezével a hasát eltakarva áll, amely gesztus terhességre, és minden bizonnyal termékenységre, születésre és az élet teremtésének tiszteletére utalhat. A faragványhoz kapcsolódó különleges érdekesség azonban az, hogy a nő egy félhold alakú tárgyat tart a kezében, amelybe 13 világos bevágást véstek. Úgy tűnik, hogy ez a tárgy egy állat szarva, talán ivásra való, de a félhold alakja a Holdra utal; többféle szimbolikus utalás is lehetett, amelyek számos rituális használatot tükröznek. A bevágások jelképezhetik azokat az éjszakákat, amikor a Hold az első sarló megjelenése és a telihold között látható, vagy a holdév hónapjait: minden napév 12 vagy 13 új sarlóholdat tartalmaz. A vörös-okker szín használata, amely a neandervölgyiekkel közös szokás, utalhat a menstruációra, de valószínűsíthetően szoláris képekre is utalhat, és felmerült, hogy az alak feje a Napot vagy a teliholdat jelképezi. Talán egy égi istennő volt, aki a Nap és a Hold felett is uralkodott, vagy azt képviselte. Talán egy nagy anya volt, aki az ég és a föld felett uralkodott. A szarv 13 rovátkája arra utal, hogy itt egy olyan istenséggel van dolgunk, aki a naptár felett elnökölt, aki egyszerre irányította az időt és – termékenységre utaló megjelenése alapján – a várandósságot, a születést és a növekedést. Egyszerre égistennő és természetistennő. Talán egyszerre van alávetve a holdciklus matematikai szabályszerűségének, és irányítja azt. Ha ez paradoxonnak hangzik, akkor könnyen együtt tudunk vele élni: a babülóni csillagjósok a jövőben boldogan éltek azzal a teljesen ellentmondásos elképzeléssel, hogy a bolygók egyszerre kiszámítható mintázatban mozognak, és istenségeik révén manipulálhatók, hogy előjeleket küldjenek. Az asztrális vallás részben a hatalmas kozmikus istenségeknek való behódolással foglalkozik, de Babülónban és Egyiptomban az idő helyes irányban való folyásának megszállottja volt: ez az alapja minden naptárvezetésnek. A Vénusz-figura és a naptárcsontok együttesen egy mágikus, politikai, asztrális teológia bizonyítékai lehetnek, amelyben az idő kezelése kulcsfontosságú volt a társadalom zavartalan működése szempontjából. A naptárak vezetése lehetővé tette az asztrológia használatát is, mint egy kísérletet arra, hogy előre ugorjanak, és hogy megjósolják az istenek és istennők szándékait, vagy a későbbi időkben az égi ciklusokat a jövőbe extrapolálják, és így védelmet nyerjenek, elhárítsák a veszélyes idők legrosszabb jeleit, és erősítsék a kedvező időszakok legjobb előjeleit.

Nagyon kétséges, hogy Laussel istennője elszigetelten létezett. Ő csupán egy gazdag naptári mitológia fennmaradt képviselője. Vagy inkább azt kellene mondanunk, hogy az emberi életet a természeti környezethez kötötte, amely magában foglalta a csillagokat éppúgy, mint a növényeket, köveket és állatokat. Úgy tűnik, nagyra becsülték az égbolt hatalmát, egy olyan égi teológiát, amelyben az emberi életet az éghez kötötték. Az egyszerű, archaikus asztrológia, ahogyan azt az istennőfigura megtestesítette, egy szélesebb körű ökológiai vallás része volt.

A nőknek a korai emberi kultúrához való hozzájárulására vonatkozó elméletek egyik központi érve biológiai – a menstruációs ciklus és a Hold szinódikus, újholdtól újholdig tartó – időszaka közötti hozzávetőleges, bár nem pontos összefüggés. Az 1980-as években Penelope Shuttle és Peter Redgrove The Wise Wound című műve alapmű volt, amely a menstruációt valami mágikus dologként mutatta be, és összesítette a menstruációs és holdciklusokat összekötő bizonyítékokat. Az ő munkájuk szolgált részben inspirációul a jelenlegi alapszöveghez, Chris Knight: Blood Relations – Menstruation and the Origins of Culture (Vérrokonság – Menstruáció és a kultúra eredete, 1991) című művéhez. Knight alapvető tézise az, hogy a holdnaptár a női termékenység mérésének eszközeként keletkezett, annak minden társadalmi, politikai, gazdasági és vallási következményével együtt. Knight elsősorban marxista szemszögből érvel, Marx közhelyes megállapítását idézve, miszerint „végső soron a közgazdaságtan minden formája az idő közgazdaságtanára vezethető vissza. Hasonlóképpen, a társadalomnak céltudatosan kell beosztania az idejét, hogy általános szükségleteinek megfelelő termelést érjen el.”24

Ezzel valójában azt a nyilvánvaló tényt akarjuk kimondani, hogy a „24 órás társadalom” közelmúltbeli megjelenése előtt a legtöbb emberi tevékenység időzítését általában a Nap határozta meg nappal, miközben a Hold játszotta a maga éjszakai és havi szerepét. Knight számos megfigyelése ugyanilyen vitathatatlan. Az, hogy a menstruációs ciklus közelít a hold ritmusához, és hogy ezért beavatkozik a szexuális és egyéb tevékenységekbe, nem vitatható. Számos közelmúltbeli és kortárs antropológiai bizonyítékot lehet felhozni annak kimutatására, hogy a nem városi társadalmakban a Hold és a termékenység kapcsolata széles körben feltételezhető, még akkor is, ha sok tudós vitatja. Jane Goodale 1971-ben leírta az észak-ausztráliai Melville-szigeten élő bennszülöttek gyakorlatát: „Amint egy nő tudja, hogy terhes, elkezdi »követni a Holdat«. »A Hold hozza a babát«, mondták nekem. Amikor telihold van, a nő tudja, hogy közel van az ideje.”25

A lehetséges holdcsillagászattól/csillagászattól tehát fokozatosan eljuthatunk a csillagászati csillagászatig, és ez a lépés talán akkor következett be, amikor az égbolt megfigyelőit érdekelni kezdte, hogy a Holdat nyomon lehet követni úgy, hogy bizonyos csillagok mellett halad el. Óvakodnunk kell azonban attól, hogy ilyen általános mintát feltételezzünk. Másrészt, a Hold ciklusának látszólagos szabálytalanságát tekintve az is valószínű, hogy az első csillagok, amelyeknek jelentőséget tulajdonítottak, azok voltak, amelyek röviddel alkonyat után vagy hajnal előtt keltek fel vagy nyugodtak le, és ezért ezeket a nappal vagy az éjszaka hírnökeiként üdvözölték. Naptárjelzőként a napév mérésére is szolgáltak, jelezve a Nap éves útját. E tekintetben van némi bizonyíték a magdalénai korszakból és a franciaországi Lascaux barlangrajzaiból, amelyek i. e. 15 000 körülre datálhatók. Közvetlenül a legnagyobb, 5,5 méter hosszú auroch (a mára már kihalt bikák) nyaka felett hat pont található. Ezek nagy valószínűséggel a Plejádok hat legjobban látható csillagát ábrázolták, azt a csillaghalmazt, amelyet a hagyomány később a Bika vállához csatolt, míg a bika arcán lévő további pontok a Hyádok, egy másik, ma már a Bikához tartozó csillaghalmaz lehet.26 Tekintettel arra, hogy a festmények rituális célt szolgáltak – mivel gyakran a lakhatáshoz túl mély barlangokban készültek –, hogy némelyikük szezonális használatot mutat, és hogy a Plejádok egyedülálló módon az egyetlen szabad szemmel is jól látható csillaghalmaz, biztos, hogy egy mély értelmű csillagászati és asztrológiai jelentőségű képpel állunk szemben. Időszámításunk előtt 15 000 évvel a Plejádok tavasszal a napfelkeltekor nyugodott le, ősszel pedig hajnalban kelt fel. A Nap közelsége tehát a nyár buja és a tél zord időszakait egyaránt jelezte. A lascaux-i festmények a paleolitikus asztrális vallás és a napnaptár eddigi legegyértelműbb bizonyítékai, valamint az állatövi csillagképek létezésének legkorábbi vizuális bizonyítékai. A barlangrajzok értelmezésének divatja változó, de az, hogy gyakran mélyen fekvő, megközelíthetetlen helyeken találhatók, mély vallási funkcióra utal. A barlangfestményeket hihető módon tekinthetjük liminálisnak, vagyis az e világ és egy láthatatlan világ közötti határoknak, amelyek sámánisztikus rituálékhoz kapcsolódnak, amelyek során a résztvevők eggyé válnak a barlang falán látható képpel, és talán egy azon túli világgal.27 A mi feltételezett beavatottunk Lascaux-ban talán a bikával akart eggyé válni, de az is lehet, hogy a csillagokkal akart egyesülni, vagy a csillagokba utazni. Ebben az esetben a Lascaux-i kép lesz a legkorábbi bizonyítékunk a csillagokba való utazásra, még ha csak képzeletben is.

A plejádok máshol is szerepelnek a paleolitikus csillagászatban. A róluk szóló történetek között figyelemre méltó hasonlóságot találunk Észak-Amerikában, Európában és Ausztráliában. Mindezek a beszámolók a Plejádokat a hét nővérről (bár esetenként testvérekről) szóló mítoszokhoz kapcsolják, és azt, hogy gyakran csak hatot lehet könnyen látni, olyan történetekkel magyarázzák, amelyek elmondják, hogyan tűnt el vagy esett le a Földre az egyikük.28 A klasszikus görög és az ausztrál aboriginalok meséiben is a nővéreket az Orionként, a Vadász csillagképként ismert csillagok üldözik az égen. A régi kőkorszaki csillagászat természetéről talán az ausztrál aboriginaloktól származhatnak a legjobb jelek, főként azért, mert ők testesíthetik meg a talán i. e. 40 000-ig visszanyúló folyamatos hagyományt. Ott az égbolt szezonális üzeneteket, de társadalmi üzeneteket hordozó történeteket is tartalmaz. Az egyik történet, amelyet egyes vidékeken egy lány első menstruációjára adnak elő, a hét nővér (a Plejádok) egyikének Njiru (Orion) általi üldözéséről és megerőszakolásáról szól, és tartalmazhat figyelmeztetéseket az ilyen visszaélésekre (Njiru péniszét egy kutya leharapja, bár azután életre kel, és folytatja az üldözést), vagy a szexuális félelemre vagy a fantázia kifejezésére.29 A központi téma azonban változatos: egyes vidékeken az Orion-öv három csillaga a halászok, a Plejádok pedig a boldog házasságban élő feleségeik.

Hacsak nem fogadunk el egy gigantikus véletlent, akkor csak két következtetést vonhatunk le ebből. Vagy mindhárom kontinens lakói egymástól függetlenül felismertek egy archetipikus minőséget a csillagokban, vagy a Plejádok megfigyelése és mítoszai megelőzték a paleolitikus vadászok vándorlását Amerikába és Ausztráliába is.30 Ez viszont az aboriginalok vándorlásának időpontjában adja meg a Plejádok mitológiájának kialakulásának legkésőbbi lehetséges időpontját. És ez természetesen továbbra is jelentős viták tárgya marad, tekintve, hogy az egyik régész i. e. 176 000–117 000-re datált aboriginal lelőhelyét egy másik régész i. e. 7 000–6 000-re datálhatja.31 A vita kedvéért tehát azt mondhatjuk, hogy a Plejádok mítoszai i. e. 30 000-re, talán később, de ugyanilyen valószínű, hogy sokkal korábban alakultak ki. Akárhogy is, azt állítják, hogy jelentős párhuzamok vannak az őslakosok és a Közel-Kelet mítoszai között, például a sumer fenyegető Tiámat és az őslakosok éjszakai égboltjának fenyegető „Jelenléte” között.32 Természetesen egy kognitív pszichológus azt mondhatná, hogy az agyunk arra van „beprogramozva”, hogy felismerjen bizonyos mintákat, egy jungiánus analitikus pszichológus pedig azt, hogy felismerünk bizonyos egyetemes igazságokat.33

És akkor ott van a Nagy Medve különös esete. Ezt a csillagképet, amelyből a Nagy Medve csillagai talán a legismertebbek az égbolton, Észak-Európában és sok észak-amerikai őslakos körében is medvének ismerik fel. Hatalmát az égbolt északi pontjához való közelségéből eredeztették, minden éjjel (legalábbis az északi féltekén) körülötte forog az égbolt, és égi útikalauzként játszik szerepet. A kanadai tengerparti tartományok mikmak (Mi’kmaq) indiánjai olyan történetet mesélnek, amelyben a csillagok évszakonkénti vonulása az égbolton a medve téli álmát és tavaszi ébredését jelképezik. Általában valószínűtlennek tartják, hogy az amerikai őslakosok a medvét és talán a Bootest és a Corona Borealist is a korai európai felfedezőktől kölcsönözték, így fennmarad a lehetősége annak, hogy a medvének a Bering-szoroson át vándorlókkal kellett átkelnie Alaszkába, ami legkésőbb i. e. 10 000-ben, de talán több ezer évvel korábban történt.34 E csillagok maradandó erejének tanúsága szerint a medvemítoszok és sámáni rituálék hagyománya néphagyományként fennmaradt a modern Európában is, de több tízezer évre nyúlhat vissza.35 Soha nem lehetünk teljesen biztosak abban, hogy ezeket a történeteket nem az amerikai őslakosok vették át az első európai telepesekkel és misszionáriusokkal való kapcsolatfelvétel után, a 16. század közepétől kezdve. Ezzel nem az amerikai őslakosok bölcsességét akarjuk lekicsinyelni, hanem inkább azt akarjuk elismerni, hogy az európai kultúrához hasonlóan nyitottak voltak az új elképzelésekre. A bizonyítékok gyakran frusztrálóan kevéssé meggyőzőek. Az Európából Észak-Amerikába vezető mitikus kapcsolat gondolatát először Charles G. Leland folklorista vetette fel, aki az algonkin indiánok között utazva történeteket, verseket és dalokat gyűjtött, amelyeket 1884-ben publikált.36 Az egyik az algonkinok és az ég közötti sámáni kapcsolat gyönyörű megidézése.

Mi vagyunk az éneklő csillagok,

A fényünkkel énekelünk;

Mi vagyunk a tűz madarai,

Az égbolt felett repülünk.

A mi fényünk egy hang.

Utat csinálunk a szellemeknek,

A szellemek számára, hogy átmenjenek.

Köztünk van három vadász

Aki medvét üldöz;

Soha nem volt olyan idő

Amikor nem vadásznak.

Lenézünk a hegyekre.

Ez a Csillagok dala.37

A megidézés egész hangvétele a föld és a csillagok közötti utazás lehetőségének meglétét sugallja, amely hasonlít a klasszikus irodalomban fellelhető utazásokhoz. Lehet, hogy nem a medve volt az egyetlen égi állat, amelyet egykor vallási totemként tiszteltek Észak-Európában és Ázsiában. Anatóliában például más állatábrázolásokat csillagokként vagy csillagképekként értelmeztek, míg Itáliában az i. e. 4. évezredből származó bikák és szarvasok képeit a Nappal hozták összefüggésbe, és képzeletben a „szexuális és napenergia egyesüléseként”, valamint a primitív zodiákusok kialakulásának példájaként írták le őket.38 A nyilvánvaló probléma itt azonban egy logikai tévedés: a Bika csillagai ábrázolhatnak egy bikát, de ez nem jelenti azt, hogy minden bikakép a Bika csillagait ábrázolja.

Bár bizonyos fényes csillagokat, mint a Szíriusz és az Aldebaran, valamint a csillagképeket – az olyan kis csillagcsoportokat, mint például a Plejádok – minden kultúra felismerné, amely akár csak futólag is érdeklődik az éjszakai égbolt iránt, ez azonban nem feltétlenül jelenti az égbolt teljes feltérképezését. A nem írástudó társadalmakból tudjuk, hogy az írás hiánya nem akadálya a részletes információk, például az epikus költemények átadásának.39 Létezik egy alternatív gondolkodásmód, amely szerint a társadalmak összetettebbé válásával az égboltról alkotott nézeteik is egyre összetettebbé válnak.40 Míg a paleolitikus, neolitikus és agrártársadalmaknak nem volt szükségük ilyen pontosságra, és ezért nem volt szükségük pontos csillagképek összeállítására, addig a városi társadalmaknak részletes naptárakra és egyre pontosabb égi jóslási rendszerekre volt szükségük. Akárhogy is volt, a kozmosz a politikai és társadalmi rend tükrévé vált.

Aztán ott van az a probléma, hogy pontosan hogyan azonosították be a csillagképeket. Sokkal később hogyan ábrázolták a mezopotámiaiak a csillagok egy bizonyos csoportját rákként, egy másikat pedig bikaként? A gyermekkönyvekből ismert, népszerű megközelítést találóan „képeskönyv-paradigmának” nevezték, amely a csillagképek modern, szeszélyes képét vetíti vissza, és a csillagászatot amatőrök szórakozásának tekinti.41 E nézet szerint a pásztorok éjszaka a hátukon feküdtek, és különböző történeteket találtak ki a csillagokról. A csillagképek létrejötte aztán véletlenül, a történetek valamiféle inspiratív hatására történt meg. Ez az elmélet annak ellenére is fennmaradt a közgondolkodásban, hogy Franz Cumont már 1911-ben illúzióként ítélte el, és az „álmok birodalmába” sorolta. Cumont azonban nem azt kifogásolta, hogy az ókori emberek képeket láttak az égen, hanem azt, hogy a hétköznapi emberek láttak ilyesmit. Szerinte az elit, a papok voltak azok, akik ezt a funkciót betöltötték. „Inspirált babonás félelemmel” – írta – „azt hitték, hogy az éjszaka ragyogó csillagok bonyolult mintázatában felismerhetik a polimorf szörnyek, furcsa tárgyak, szent állatok, képzeletbeli személyiségek fantasztikus alakjait.”42 Tekintettel azonban arra, hogy a Taurean bika a jelek szerint jóval több mint 10 000 évvel azelőtt szerepelt a Lascaux-i barlangokon, hogy a babülóni csillagképek felvillantak volna az emberi tudatban, és hogy minden olyan társadalom, amely tisztán látta az eget, csillagképeket dolgozott ki, úgy tűnik, hogy az égre vetített képek egyszerűen csak olyasvalamik, amit az emberek csinálnak. Talán ez egy módja annak, hogy az agyunk értelmet adjon a világnak, ahogyan mi is osztályozunk, szabályozunk és címkézünk minden mást, amit látunk. Valószínűleg az i. e. III. évezred sámánista papsága egy olyan rendszert örökölt, amely évezredek alatt alakult ki. Úgy tűnik, hogy egyes csillagképek, mint például a Bika, egy közös hagyományból származnak, míg mások saját találmányok lehettek. Az Ursa Major, az erdőlakó észak-európaiak és észak-amerikaiak Medvéje a technológiailag fejlett sumerek számára a Szekér volt.

Az utolsó jégkorszak végére azonosíthatjuk a felismerhető fizikai csillagászat és asztrális teológia legkorábbi jeleit. A Közel-Keleten valamikor i. e. 8000 körül, talán már korábban, a legkorábbi földművesek már megművelték búzamezőiket, az első városlakók pedig városokat hoztak létre a közép-törökországi Çatalhöyükben és Jerikóban. A rézbányászat talán már megkezdődött, ami ösztönözte a kereskedelmet a térségben. De Nyugat-Európában azonosítottuk egy olyan kultúra maradványait, amely egyesek szerint egyértelműen rendkívüli erőfeszítéseket tett az égbolt mozgásának megfigyelésére és mérésére.

Jegyzetek

1 Bruno Latour: We Have Never Been Modern. Cambridge, Mass., Harvard University Press, 2006 [1991], 107.

2 Roger Beck: The Religion of the Mithras Cult in the Roman Empire: Mysteries of the Unconquered Sun. Oxford, Oxford University Press, 2006, 8. fej. Edgar Laird: „Christine de Pizan and Controversy Concerning Star Study in the Court of Charles V” in Culture and Cosmos 1(2) (Winter–Autumn 1997), 35–48.

3 Jane Goodale–Tiwi Wives: A Study of the Women of Melville Island. Seattle and London, University of Washington Press, 1971, 146.; Chris Knight: Blood Relations: Menstruation and the Origins of Culture. New Haven and London, Yale University Press, 1991, 358.

4 A „szent baldachin” kifejezés Peter Bergernél található. The Sacred Canopy: Elements of a Sociological Theory of Religion. New York, Anchor Books, 1969.

5 Edward Burnett Tylor: Primitive Culture I–III.. New York, Harper Torchbooks, 1958. (London, Murray, 1871.)

6 J. G. Frazer: Az aranyág. Budapest, Osiris, 2002.

7 Nicholas Campion: „Prophecy, Cosmology and the New Age Movement: The Extent and Nature of Contemporary Belief in Astrology” (PhD-disszertáció, University of West of England, 2004), 3. fejezet; Charles Dupuis: Mémoire sur l’origine des constellations, et sur l’explication de la fable. Paris, Veuve Desaint, 1781; Charles Dupuis: Was Christ a Person or the Sun? An Argument from Dupuis to Show that Christianity has its Origins in Sun Worship. London, Holyoake and Co., 1857; Max Müller: Introduction to the Science of Religion. London, Longmans, Green and Co., 1873; Max Müller: „Solar Myths” in The Nineteenth Century, 1885. december, 900–922.

8 Tylor: Primitive Culture, 1., 378–390.

9 Lásd Steven Mithen: The Prehistory of the Mind: A Search for the Origins of Art, Religion and Science. London, Orion, 1998.

10 Alexander Marshak: The Roots of Civilisation. Mt Kisco, N.Y.–London, Moyer Bell Ltd., 1991, 6.

11 A. Pannekoek: A History of Astronomy. London, George Allen and Unwin Ltd., 1961, 19–20.

12 Barry Cunliffe: Wessex to AD 1000. New York and Harlow, Addison Wesley Longman, 1993, 69., 110.

13 Lucien Lévy-Bruhl: How Natives Think. Princeton, Princeton University Press,1985, különösen a 76–104. o.

14 Sean Kane: Wisdom of the Mythtellers. Peterborough, Ontario, Broadview Press, 1997, különösen az 1. fejezet.

15 David Abram: Az érzékek igézete. Polaris, Budapest, 2022., 40–44.

16 Bartel van der Waerden: Science Awakening, vol. 2: The Birth of Astronomy. Leyden and New York, Oxford University Press, 1974, 3. Lásd még Nicholas Campion: „The Inspiration of Astronomical Phenomena” in Nicholas Campion (szerk.): The Inspiration of Astronomical Phenomena (Proceedings of the Fourth Conference on the Inspiration of Astronomical Phenomena, sponsored by the Vatican Observatory and the Steward Observatory, Arizona, Magdalen College, Oxford, 2003. aug. 3–9. Bristol, Cinnabar Books, 2005, xxviii–xxxix.

17 Ernst Cassirer: The Philosophy of Symbolic Forms, vol. 2: Mythical Thought. New Haven and London, Yale University Press, 1971, 94.

18 Jacquetta Hawkes: Man and the Sun. London, Cresset Press, 1962, 47–48.

19 R.G. Bednarik: „Paleoart and Archaeological Myths”, Cambridge Archaeological Journal 2(1) (1992), 27–57; Hugh Cairns: „Aboriginal Sky-Mapping? Possible Astronomical Interpretation of Australian Aboriginal Ethnographic and Archaeological Material” in Clive Ruggles (szerk.): Archaeoastronomy in the 1990s. Loughborough, Group D Publications, 1993, 136-154 (143).

20 A holdszámlálókkal kapcsolatos munkát, amelyet Gerald Hawkins Stonehenge-ről szóló elméletei ihlettek, Alexander Marshak végezte, és először a „Lunar Notation on Upper Paleolithic Remains” című cikkben jelent meg (Science 146 (1964), 743–45). Lásd még Marshak: The Roots of Civilisation. Marshak elméleteit ritkán támadták meg, bár a régészek nagyrészt figyelmen kívül hagyják. A régészeten kívül is van néhány ellenvélemény. John Barrow például inkább úgy tekint a bevágásokra, mint „a vadászok képességeinek feljegyzésére”, bár erre nincs bizonyítéka (lásd: Pi in the Sky: Counting, Thinking and Being. London, Penguin Books, 1993, 31. A paleolitikus művészet értelmezésének nehézségeiről lásd: Bednarik: „Paleoart and Archaeological Myths”.

21 Cairns: Aboriginal Sky-Mapping?, 143.

22 Marshak, „Lunar Notation on Upper Palaeolithic Remains” (Hold jelölés felső paleolitikus maradványokon), p. 743.

23 Lásd Richard Rudgley: A kőkor elveszett civilizációi. Gold Book, Debrecen, 156. és 206–207; és Marshak: The Roots of Civilisation, 333–336.

24 Knight: Blood Relations, 327., Karl Marx: Grundrisse (1857–59) című művét idézi.

25 Goodale: Tiwi Wives, 146., idézi Knight: Blood Relations, 358.

26 M. Rappenglueck: „The Pleiades in the »Salle des Taureaux« Grotte de Lascaux. Mutatja-e egy lascaux-i barlangban található sziklakép a Plejádok nyílt csillaghalmazát a magdaléniai korszakban (kb. i. e. 15 300)?” in C. Jaschek–F. Atrio Barandela: Proceedings of the IVth SEAC Meeting ‘Astronomy and Culture’. Salamanca, Universidad de Salamanca, 1997; Antequera Corregado Luz: „Altamira: Astronomia y Religión en el Paleoítico” in Juan Antonio Belmonte Aviles (szerk.): Arqueoastronomia Hispanica. Madrid, Equipa Sirius SS, 1994; Frank Edge: „Taurus in Lascaux”, Griffith Observer 61(9) (1997. szeptember), 13–17. A lascaux-i példa meggyőző, de óvakodnunk kell a vizuális bizonyítékok szabad értelmezéseitől. Willy Hartner érvelését, miszerint a mezopotámiai pecsétek már a negyedik évezredben is a Bika és az Oroszlán képeit ábrázolták, ma már túl szelektívnek tartják (lásd Willy Hartner: „The Earliest History of the Constellations in the Near East and the Motif of the Lion-Bull Combat”, Journal of Near Eastern Studies 24(1–2) (1965 január–április), 1–16. A barlangművészet összefüggéseiről lásd David Lewis-Williams: The Mind in the Cave. London, Thames and Hudson, 2005.

27 Lásd James L. Pearson: Shamanism and the Ancient Mind: A Cognitive Approach to Archaeology. Oxford, Altamira Press, 2002.

28 Ahogyan összefoglalja E. C. Krupp: Beyond the Blue Horizon: Myths and Legends of the Sun, Moon and Stars and Planets. New York–Oxford, Oxford University Press, 1991, 242–249.

29 R. D. Haynes: „Astronomy and the Dreaming: The Astronomy of the Aboriginal Australians” in Helaine Selin (szerk.): Astronomy Across Cultures: The History of Non-Western Astronomy. Dordrecht, Kluwer Academic Publishers, 2000, 53–90; lásd még R. D. Haynes: „Dreaming the Stars. Astronomy of the Australian Aborigines”, Interdisciplinary Science Review 20(3) (1995), 187–197. A tágabb kontextust lásd Josephine Flood: Archaeology of the Dreamtime: The Story of Prehistoric Australia and its People. New Haven, Yale University Press, 1990.

30 B. A. Frolov: „On Astronomy in the Stone Age”, Current Anthropology 22(5) (1981. október), 585.

31 „Scientists Turn the Clock forward on Aboriginal Life”, The Times (1998. május 28.), 3.

32 Hugh Cairns: „Discoveries in Aboriginal Sky-Mapping (Australia)” in John W. Fountain–Rolf M. Sinclair (szerk.): Current Studies in Archaeoastronomy: Conversations Across Time and Space. Durham, N.C., Carolina Academic Press, 2005, 523–538.

33 A kognitív pszichológiához lásd Steven Pinker: Hogyan működik az elme. Osiris, Budapest, 2000; a mítosz mint az egyetemes igazság hordozója elméletének kifejtéséhez pedig lásd C. G. Jung különböző műveit, például The Structure and Dynamics of the Psyche. Princeton, NJ, Princeton Univ. Press, 1960, 139–158.

34 William B. Gibbon: „Asiatic Parallels in North American Star Lore: Ursa Major”, Journal of American Folklore 77 (1964), 236–50; Owen Gingerich: „The Origin of the Zodiac” in The Great Copernicus Chase and Other Adventures in Astronomical History. Cambridge, Mass., Sky Publishing Corporation and Cambridge University Press, 1992, 7–12. Lásd még Krupp: Beyond the Blue Horizon, különösen a 239. o. és Joseph Campbell: Historical Atlas of World Mythology, 1. kötet: The Way of the Animal Powers, 2. rész: „Mythologies of the Great Hunt”. New York, Harper & Row, 1988.

35 Roslyn M. Frank: „ Hunting the European Sky Bears: When Bears Ruled the Earth and Guarded the Gate of Heaven” in Vesselina Koleva–Dmiter Kolev (szerk.): Astronomical Traditions in Past Cultures (Proceedings of the First Annual General Meeting of the European Society for Astronomy in Culture, Smolyan, Bulgaria, 31 August–2 September 1992.) Sofia, Institute of Astronomy, Bulgarian Academy of Sciences and National Astronomical Observatory, Rozhen, 116–142; Roslyn M. Frank: „Hunting the European Sky Bears: Hercules Meets Harzkume” in César Esteban–Juan Antonio Belmonte (szerk.): Csillagászat és kulturális sokszínűség. Proceedings of the 1999 Oxford VI Conference on Archaeoastronomy and Astronomy in Culture. Tenerife, Oranismo Autonomo de Museos del Cablido de Tenerife, 2000, 169–175; Frank M. Roslyn: „Hunting the European Sky Beers: A Proto-European Vision Quest to the End of the Earth” in Fountain–Sinclair (szerk.): Current Studies in Archaeoastronomy, 455–474.

36 Charles G. Leland: The Algonquin Legends Of New England Or Myths And Folklore Of The Micmac, Passmaquoddy, And Penobscot Tribes. Boston. Houghton, Mifflin and Co., 1884.

37 www.clarkfoundation.org/astro-utah/vondel/songofstars.html (hozzáférés: 2007. március 20.)

38 Elizabeth Chesley Baity: „Archaeoastronomy and Ethnoastronomy So Far”, Current Anthropology 14(4) (1973. október), 389–449; James Mellaart: Catal Huyuk: A Neolithic Town in Anatolia. New York, McGraw-Hill, 1967.

39 Frolov: „On Astronomy in the Stone Age”.

40 E. C. Krupp: „Night Gallery: The Function, Origin and Evolution of Constellations”, Archaeoastronomy: The Journal of Astronomy in Culture 15 (2000), 43–63.

41 Ibid.

42 Franz Cumont: Astrology Among the Greeks and Romans. New York, Dover Publications, 1960, 5. A papok tisztelete a 20. század elején volt jellemző. Dreyer egyetértett azzal, hogy a papok egyedül irányították a naptár készítését és a „Hold és a csillagok imádatát”. J. L. E. Dreyer: A History of the Planetary Systems from Thales to Kepler. New York, Dover Publications, 1953, 1.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Felhasznált betűtípusok
Cormorant Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Rosario – SIL Open Font License
Vollkorn – SIL Open Font License