TABLE OF CONTENTS

Tartalom

Bevezetés

I. Utunk a jövőbe

1. A jövőbe tekintő, pozitív nemzettudat

2. Tisztaság és rendezettség

3. Befektetés a magyar emberekbe

II. Honnan indulunk?

Magyarország 2020-ban

1. A magyarok értékrendje – attitűdjeink, reményeink és félelmeink

Mi a tanulság?

2. Túl sok szegény, túl ragadós padló – helyzetjelentés a magyar társadalomról

Mi a tanulság?

3. Szereptévesztés és megrekedés – gazdasági szerkezet és versenyképesség

Mi a tanulság?

III. Merre tartunk?

Magyarország 2030-ban

1. Őszülő társadalom – demográfiai trendek

Mi a tanulság?

2. „Jó, hát akkor itt fogunk élni” – urbanizáció és településszerkezet

Mi a tanulság?

3. Én, a robot – a technológiai fejlődés hatása az életünkre

Mi a tanulság?

4. Elveszik-e a robotok a munkánkat? – A digitalizáció közép- és hosszú távú társadalmi hatásai

Mi a tanulság?

5. Helyünk a világban – külpolitika és globális trendek

Mi a tanulság?

6. Magyarok a Föld nevű bolygón – a klímaválság és természetes környezetünk átalakulása

Mi a tanulság?

7. Remény a kitörésre – van mozgásterünk

Mi a tanulság?

IV. A magyarok közössége(i)

1. Erőforrás és megtartóerő – a közösség kis és közepes szintjei

Mi a tanulság?

2. „Hozz rá víg esztendőt” – Nemzet és nemzettudat

Mi a tanulság?

3. Jövőjében élő nemzet

Mi a tanulság?

V. Tiszta Magyarország

1. Otthon a világban – biztonság, rendezettség, tisztaság

Mi a tanulság?

2. Rendezett szabadságunk – demokrácia és jogállam

Mi a tanulság?

3. Fenntartható Magyarország – épített és természetes környezetünk tisztasága

Mi a tanulság?

VI. Sikeres ország

Fő erőforrásunk az ember

1. Helyezkedésünk a világban – új irányok a 21. században

Mi a tanulság?

2. Miben vagyunk jók? – Kitörésünk alapjai

Mi a tanulság?

3. Legfontosabb erőforrásunk: az emberi tőke

Mi a tanulság?

4. Mitől leszünk jobbak?

Mi a tanulság?

Zárszó

FELHASZNÁLT IRODALOM

MAGYARORSZÁG 2030

Jövőkép a magyaroknak

Szerkesztette

Boros Tamás ▪ Filippov Gábor

OSIRIS KIADÓ ▪ EGYENSÚLY INTÉZET BUDAPEST ▪ 2020

Szerzők

Bartha Dániel • Boros Tamás • Farkas Zsombor • Filippov Gábor • Kozák Ákos • Szilágyi Katalin

© Osiris Kiadó, 2020

© Egyensúly Intézet, 2020

© Szerzôk, 2020

© Szerkesztôk, 2020

Minden jog fenntartva. Bármilyen másoláshoz, sokszorosításhoz,

illetve adatfeldolgozó rendszerben való tároláshoz

a kiadó elôzetes írásbeli hozzájárulása szükséges.

Osiris Kiadó, Budapest

www.osiriskiado.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztôk Egyesülésének tagja.

A kiadásért felel Gyurgyák János

Szöveggondozó Macskássy Zsuzsa

Tördelô, műszaki szerkesztô Lipót Éva

Kiadói szerkesztô Gyurgyák Anna

ISBN 978 963 276 416 0

TARTALOM

BEVEZETÉS

I. UTUNK A JÖVŐBE

1. A jövőbe tekintő, pozitív nemzettudat

2. Tisztaság és rendezettség

3. Befektetés a magyar emberekbe

II. HONNAN INDULUNK?

Magyarország 2020-ban

1. A magyarok értékrendje – attitűdjeink, reményeink és félelmeink

Mi a tanulság?

2. Túl sok szegény, túl ragadós padló – helyzetjelentés a magyar társadalomról

Mi a tanulság?

3. Szereptévesztés és megrekedés – gazdasági szerkezet és versenyképesség

Mi a tanulság?

III. MERRE TARTUNK?

Magyarország 2030-ban

1. Őszülő társadalom – demográfiai trendek

Mi a tanulság?

2. „Jó, hát akkor itt fogunk élni” – urbanizáció és településszerkezet

Mi a tanulság?

3. Én, a robot – a technológiai fejlődés hatása az életünkre

Mi a tanulság?

4. Elveszik-e a robotok a munkánkat? – A digitalizáció közép- és hosszú távú társadalmi hatásai

Mi a tanulság?

5. Helyünk a világban – külpolitika és globális trendek

Mi a tanulság?

6. Magyarok a Föld nevű bolygón – a klímaválság és természetes környezetünk átalakulása

Mi a tanulság?

7. Remény a kitörésre – van mozgásterünk

Mi a tanulság?

IV. A MAGYAROK KÖZÖSSÉGE(I)

1. Erőforrás és megtartóerő – a közösség kis és közepes szintjei

Mi a tanulság?

2. „Hozz rá víg esztendőt” – Nemzet és nemzettudat

Mi a tanulság?

3. Jövőjében élő nemzet

Mi a tanulság?

V. TISZTA MAGYARORSZÁG

1. Otthon a világban – biztonság, rendezettség, tisztaság

Mi a tanulság?

2. Rendezett szabadságunk – demokrácia és jogállam

Mi a tanulság?

3. Fenntartható Magyarország – épített és természetes környezetünk tisztasága

Mi a tanulság?

VI. SIKERES ORSZÁG

Fő erőforrásunk az ember

1. Helyezkedésünk a világban – új irányok a 21. században

Mi a tanulság?

2. Miben vagyunk jók? – Kitörésünk alapjai

Mi a tanulság?

3. Legfontosabb erőforrásunk: az emberi tőke

Mi a tanulság?

4. Mitől leszünk jobbak?

Mi a tanulság?

ZÁRSZÓ

FELHASZNÁLT IRODALOM

BEVEZETÉS

Új jövőt Magyarországnak!

Egyetlen ország sorsa sincs előre megírva. Egy nemzet sem kijelölt vágányon halad a megváltoztathatatlan jövő felé. Minden generáció számára adott a lehetőség, hogy új célokat keressen és új lehetőségek után kutasson. Hogy új utakra leljen, amelyek túlmutatnak az ismert horizonton. Minden nemzedék előtt ott az esély, hogy jobb kilátásokat biztosító, élhetőbb és szerethetőbb országot adjon tovább az utána következőnek. Ennek érdekében időről időre újra kell gondolnunk három kérdést:

1. Hol állunk ma?

2. Hová szeretnénk eljutni?

3. Hogyan szeretnénk eljutni oda?

Ez a kötet ezekre a kérdésekre keresi a választ.

A 21. század a bizonytalanság és a minden korábbinál sebesebb változás évszázada. Európa és a világ egésze évről évre új kihívásokkal és új lehetőségekkel szembesül, amelyek új típusú válaszokat igényelnek. A klímaváltozás és a nemzetközi rend átalakulása, a demográfiai robbanás és az elöregedés, a rohamos urbanizáció és a városi életmód megváltozása, a mesterséges intelligencia és „a dolgok internete”, a munka világának átalakulása és a tudás szerepének felértékelődése – csupa olyan tendencia, amelyek kezelésére egyelőre nincsenek kész receptjeink, amelyekre a 20. századból örökölt bizonyosságaink nem kínálnak elégséges válaszokat.

Magyarország mindeközben egyhelyben toporog. Évtizedek óta megoldatlan problémákat görgetünk magunk előtt, így a napi hírek is mintha ugyanazokról az ügyekről szólnának, mint tíz vagy akár húsz éve. „Valahol utat vesztettünk” – visszhangozza 1945-ös számvetésében Szekfű Gyula, a nagy magyar konzervatív történész Ady 1913-ban papírra vetett panaszát – és 2020-ban is magunkra ismerhetünk a zaklatott, nehéz verssorokban: „Babonáink megfakultak, / Csodáink elesteledtek, / Jövőink eleve multak…”

A rendszerváltás ritka történelmi lehetőséget kínált a magyarságnak, olyat, amilyenhez hasonlóban évszázadok óta nem volt részünk. Közel fél évezrednyi alávetettség és kényszerpálya után végre ismét kezünkbe vehettük a sorsunkat. Senki és semmi nem gátolt bennünket többé abban, hogy szabadon megválasszuk, kikhez szeretnénk tartozni, milyen rendszerben szeretnénk élni, milyen célokat akarunk elérni. A közös nekibuzdulás után azonban a lendület hamar elapadt, és a magyar fejlődés – immár ellenséges megszálló hatalom felmentő körülménye híján is – zátonyra futott. NATO-s és uniós csatlakozásunk óta nincs közös álmunk, nincs közös célunk, amely, ha eltérő utakon is, de ugyanarra hajtana bennünket. Közéleti vitáink kiüresedtek. Az eltérő politikai víziók versenye gyakorlatilag elhalt. A jövőre vonatkozó gondolkodást, a stratégiai tervezést megfojtották a pártok közötti öldöklő verseny rövidlátó, választási ciklusokhoz igazított szempontjai.

A pártoktól független szellemi munka, a közös ügyeinkről folytatott autonóm állampolgári vita a politika oldalvizére sodródott, és alig képes egy-egy pillanatra kiszabadulni a politikusok valóságértelmezésére való folyamatos reakciókényszer csapdájából. Megszűnt a párbeszéd – nemcsak a totális háborúban megfáradt politikai oldalak, de vezetők és vezetettek, a társadalom és a politika között is. Nem létezik „megrendelő” polgár és „szolgáló” politika, csak permanens mozgósítás és mesterséges polarizáció. Csak arról beszélhetünk, csak arról vagyunk hajlandók beszélni, amit a politika alaposan előszűrve témaként elénk vet. Ezek a témák pedig tartósan a 20. századba száműztek bennünket: szüleink konfliktusait vívjuk, és nagyszüleink traumáit próbáljuk kihordani, miközben olyan feladatokat hagyunk megoldatlanul, amelyek terhét az unokáink is nyögni fogják. A napi pártérdekekre szabott politikai kommunikáció hamis dilemmái és konfliktusai takarják el a magyarok közössége előtt álló, valóban sürgető feladatokat. De hazánk felemelkedésének reális esélyeit is.

Hiszen Magyarország – és a világ – számára a bizonytalanság és a folyamatos változás kora nemcsak fenyegetés, de esély is. Minden egyes nemzet számára lehetőség arra, hogy strukturális hátrányai mellett erősségeivel, eddig ki nem használt versenyelőnyeivel is szembesüljön. Kitörési pontokkal, amelyekre építve leszámolhatunk rossz történelmi mintáinkkal, és új pályára állíthatjuk az ország fejlődését.

Nem mentegethetjük magunkat azzal, hogy Magyarországon valamiféle különös történelmi átok ül. Nem létezik megtörhetetlen útfüggőség. Számos ország 20. századi példája igazolja, hogy a jövő újratervezésének lehetősége nem a mesék vagy a tudományos fantasztikum világába tartozó képzelgés. Az ír gazdasági csoda, a szingapúri sikertörténet, a skandináv államok 20. századi diadalmenete és még számos hasonló, régebbi és közelmúltbeli sikertörténet bizonyítja ezt. Ezek persze mind adott történelmi helyzetek és különböző nemzeti sajátosságok termékei, így egyiket sem lehet afféle kész receptként alkalmazni vagy bárhol, bármikor megismételni. Arra azonban bizonyságul szolgálnak, hogy átgondolt, hosszú távú tervezés, új lehetőségek felfedezése és kiaknázása révén egy ország a félperifériáról akár egy-két évtized alatt a világ leggazdagabb, legversenyképesebb államainak sorába juthat. Ebben a kötetben ezeket a lehetőségeket és kitörési pontokat fogjuk bemutatni.

A Magyarország 2030 jövőorientált, alternatív politikai-gazdasági-társadalmi vízió. A benne foglaltakat nem befolyásolják a rövid és középtávú pártverseny szempontjai, ahogy a politikai vagy a gazdasági elit szereplőinek érdekei sem. A szerzők tökéletes szabadságban, a létező pártnarratíváktól és politikai napirendtől függetlenül, pénzügyi és hatalmi befolyástól mentesen, legjobb szakmai tudásuk szerint alkották meg saját képüket a közeljövő Magyarországáról. Elméletileg és módszertanilag megalapozott, tényekre épülő, ugyanakkor a gyakorlatban hasznosítható jövőképet kívántak letenni az asztalra. Hosszú távra előretekintő, de hazánk gazdasági, földrajzi, társadalmi és politikai adottságaiból kiinduló, vagyis realista cselekvési tervet, amely kijelöli az utat egy sikeresebb jövő felé.

A Magyarország 2030 három fő célt kíván betölteni:

1. A múlt és a jelen tényei, tendenciái alapján felvázolni, hol áll ma, illetve merre tart Magyarország és a minket körülvevő világ. Vagyis választ adni arra a kérdésre, hogyan fogunk élni a közeljövőben.

2. Tömör, közérthető és pontos leírást adni arról, milyen gazdasági, társadalmi, politikai körülményeket tartunk kívánatosnak kialakítani Magyarország számára az elkövetkező évtizedben. Vagyis választ adni arra a kérdésre, hogy milyen Magyarországon szeretnénk élni tíz év múlva.

3. Körvonalazni azokat a normatív és szemléleti kereteket, amelyek megszabják az utat egy sikeres Magyarország felé. Vagyis választ adni arra a kérdésre, hogy milyen úton szeretnénk eljutni ebbe a Magyarországba.

E kötet szerzői a legkevésbé sem értenek egyet azokkal, akik szerint Magyarországon minden jóvátehetetlenül rossz és egyre gyorsuló tempóban, megállíthatatlanul menetelünk a nemzethalál felé. Ahogy azokkal sem, akik szerint minden tökéletes és jobb nem is lehetne, ezért nincs szükség alternatívára. Meggyőződésünk, hogy Magyarország ma nem sok tekintetben lóg ki látványosan a hasonló demográfiai, földrajzi, makrogazdasági adottságú és történelmi háttérrel bíró országok ligájából – sem hátrányára, sem pedig előnyére.

De azt is gondoljuk, hogy az elmúlt évtizedekben több szempontból lemaradtunk hagyományos referenciaországainktól, vagyis azoktól a nemzetektől, amelyekhez hasonló történelmi hagyományaik és társadalmi adottságaik vagy modellértékű eredményeik miatt hasonlítani szoktuk magunkat. Tény, hogy az elmúlt évtizedekben számos fontos lehetőséget kihagytunk. Sokkal messzebbre eljuthattunk volna 2020-ra, mint ahol most tartunk. A jelenben pedig annak veszélye fenyeget, hogy elmulasztjuk a felkészülést a jövő által elénk állított, új típusú kihívásokra.

A Magyarország 2030 olyan célrendszert és értékkeretet kíván biztosítani, amelyhez a hagyományos ideológiai választóvonalakon átívelően, párthovatartozástól függetlenül bárki kapcsolódni tud, aki Magyarország jövőjéről gondolkodik és tenni szeretne ezért az országért. Közös célokban, kollektív nemzeti vállalkozásban gondolkodunk, amelyhez többféle ideológiai háttérből is lehet kapcsolódni. A szerzők megközelítése nem technokrata, amennyiben vitatják, hogy a politika depolitizálható lenne. Vagyis nem hisszük, hogy a versengő politikai eszmerendszereket zárójelbe téve kijelölhető lenne egyetlen, alternatíva nélküli, megfellebbezhetetlenül „szakmai” cselekvési terv. Erre tekintettel is fontosnak tartjuk azonban a józan ész közös alapját és a politikai cselekvés pragmatikus horizontját: konkrét kihívások konkrét gyakorlati megoldásokat kívánnak.

Ezért ez a kötet nem konzervatív, liberális, szocialista vagy zöld víziót kínál – hanem olyan diskurzust igyekszik megalapozni, amelyhez bárki, bármely ponton, a saját ideológiai hátteréből kiindulva csatlakozhat. Víziónk megalkotásakor azonban négy alaptételt így is megkérdőjelezhetetlen sarokpontnak tekintettünk.

A demokrácia és a jogállamiság a magyar politikai közösség számára a lehetséges legjobb keretet adó, védendő és fejlesztendő alkotmányos-politikai rendszer. Ebből következik részünkről mindenfajta autoriter törekvés ellenzése, az alapvető emberi szabadságjogok és a pluralizmus elleni, bármely oldalról érkező és bármilyen típusú támadás határozott elutasítása. Védendő és érvényesítendő értéknek tartjuk a joguralom és a hatalomkorlátozás elvét, valamint az elesettek, az eszköztelenek, a hátrányból indulók méltóságának és érdekeinek védelmét.

A magántulajdonon és versenyen alapuló, de szabályozott keretek között működő piacgazdaság a magyar munkavállalók és munkáltatók számára a lehetséges legjobb keretet adó, védendő és fejlesztendő gazdasági keret. E kereten belül viták tárgyát képezheti az állami szerepvállalás szükségesnek, illetve elfogadhatónak tartott mértéke vagy éppen a munkavállalói és munkaadói jogok helyes viszonyának kérdése – ez kibékíthetetlen politikai értékek konfliktusának terepe. Valós kihívás a gazdasági növekedés és a fenntarthatóság közötti feszültség, az emberiség életfeltételeinek akár középtávú megőrzése is. A közhatalom által szabott keretek között működő piacgazdaságnál azonban ma nem ismerünk hatékonyabb és megújulásra nagyobb mértékben képes rendszert – ezért az ilyennel való kísérletezést meghagyjuk másoknak.

A közösségi elv különösen fontos, sikerünk és jóllétünk szempontjából nélkülözhetetlen érték. Egy falu, egy város, egy nemzet több az azt alkotó egyének összességénél. Mindenki embertársai körében, interakciók megszámlálhatatlan sorában éli meg saját, egyéni szabadságát és személyes sorsát. A velünk közös múlton osztozók, közös sorsot élők, közös nyelvet beszélők sokasága elsőrendűen hat személyiségünkre, identitásunkra, életlehetőségeinkre – éljenek bár hazánk mai határain belül vagy kívül. Ez az adottság pedig legalább annyi lehetőséget rejt magában, mint amennyi korlátot. Egy nemzet kohéziója, a közösség tagjai között fennálló kölcsönös felelősségérzet és bizalom, a természetes versengés mellett a közösségi együttműködésre való készség ezért döntő fontosságú egy ország sikeressége szempontjából.

Magyarország euroatlanti orientációja a globális politikai-gazdasági-katonai versengésben szükségszerű adottság és kiaknázandó erőforrás. Ez magától értetődően nem zárja ki a nemzetállami szuverenitás helyes mértékéről szóló ideológiai vitákat vagy az euroatlanti szövetségen kívüli, akár nem demokratikus államokkal fenntartott gazdasági-kulturális kapcsolatok létjogosultságát. Ugyanígy azt sem jelenti, hogy jogunk lenne lenézni az egykori gyarmati vagy függő sorból a világ vezető gazdaságaivá előretörő nagy, Európán kívüli nemzeteket, társadalmi berendezkedésüket vagy fejlődési pályájukat. Azt azonban igen, hogy Magyarország történelmi hagyományaiból, földrajzi elhelyezkedéséből és lakosainak identitásából adódóan is bármilyen felmerülő érdekütközés esetén elsősorban az euroatlanti szövetségi rendszer jelenti a magyarok számára meghatározó vonatkoztatási pontot, külpolitikai érdekérvényesítésük természetes „hazai” terepét.

Nem hiszünk a konfliktusmentes politikában és a politikamentes demokráciában. A politikai megosztottság nem eredendően rossz: az akár éles politikai nézetkülönbségek felszámolása, a tökéletes politikai harmónia utópiája egy demokráciában nem elérhető, de nem is kívánatos. Épp ellenkezőleg: a konfliktusok megfelelően becsatornázott megvívása, az alternatívák szenvedélyes ütköztetése éppenséggel a demokrácia lényege. A demokratikus vita a békés egymás mellett élés garanciája, a gondolatok, eszmék csiszolódásának kulcsa.

Abban azonban hiszünk, hogy léteznek olyan célok és kihívások, amelyek minden nézőpontból ugyanolyannak látszanak. A globális klímaváltozás pártállástól függetlenül emészti fel a termőföldeket, fenyegeti az ivóvízellátást, tesz tönkre komplett mezőgazdasági ágazatokat és támaszt fel rég leküzdöttnek hitt betegségeket. Az alacsony hatásfokon működő állam vagy a korrupció egyetlen hagyományos ideológia szerint sem szolgálja egy ország felemelkedését. Ahogy politikai táborokon átívelő érdek az is, hogy különbözőségeink és szembenállásaink mellett is közösségként, egymásban bízva és egymást segítve élhessünk közös hazánkban.

A Magyarország 2030 tehát nem tagadja a versengő ideológiai nézőpontok létjogosultságát, de nem is kíván csatlakozni ezek szemben álló csapataihoz. A Magyarország 2030 mint alternatív politikai vízió legfontosabb ambíciója, hogy hatással legyen a közélettel foglalkozók és az azt alakítók gondolkodására, és hogy a gyakorlatban hasznosítható szellemi tőkét halmozzon fel. Új lendületet kívánunk adni a hazai közéleti vitáknak, a jövőről alkotott eszmék ütköztetésének. Célunk, hogy a közéleti viták súlypontját az előttünk álló kihívások, a tartalmi nézetütköztetés, a konstruktív együtt gondolkodás, mindenekelőtt pedig eddig nem észlelt, új lehetőségek felfedezése irányába mozdítsuk el.

A jövőkép módszertana és forrásai

A Magyarország 2030 normatív és jövőorientált jövőkép, vagyis értékek mellett áll ki, és a jövő Magyarországáról gondolkodik. Ezt azonban konkrét tényekre, a releváns társadalomtudományi szakirodalomra, valamint saját kutatásokra alapozva, tehát a közelmúlt és a jelen Magyarországának mérhető, leírható adottságaiból kiindulva teszi. Munkánk során az alapoktól indultunk el: az eltérő ideológiai alapállású és szakmai hátterű szerzők semmit sem vettek adottnak, és semmit sem tekintettek tabunak. A magyar társadalom nagy rendszereit a legfontosabb adatok és tendenciák felől közelítettük meg, helyzetleírásunk során igyekeztünk zárójelbe tenni egyéni értékválasztásainkat és előítéleteinket. A Magyarország 2030 tartalmának körvonalazódását így több mint egyéves intenzív alapozó kutatás és adatgyűjtés előzte meg.

A leíró, hazánk jelenlegi helyzetét felvázoló, diagnózisszerű fejezetek írása során az volt az elsődleges célunk, hogy szigorúan tényszerűek legyünk. Így ezek a részek rengeteg adatra épülnek, az adatok értelmezésében pedig nagyban támaszkodnak a hazai alkalmazott kutatásokra (elsősorban tekintélyes hazai társadalomtudományi kutatóműhelyek kiadványaira). A hazai társadalmi és gazdasági folyamatok vizsgálatakor természetesen nagy segítségünkre voltak a Központi Statisztikai Hivatal (KSH) adatai. Ezek közül elsősorban a népességre, a népmozgalomra, a munkaerőpiacra, a jövedelmi viszonyokra, az életkörülményekre vagy éppen az oktatásra vonatkozó idősoros statisztikákra támaszkodtunk. Az elsődleges adatsorok mellett a KSH és a TÁRKI számos elemző, összegző kiadványát is felhasználtuk.

Az adatok értékelésénél arra is ügyeltünk, hogy a helyzetünket, teljesítményünket mindig viszonyítsuk valamihez. Nemzetközi összehasonlítás nélkül, önmagában vajmi keveset mond, hogy mekkora a magyar GDP, hogy hány pontot értek el a magyar tinédzserek a nemzetközi kompetenciateszten, vagy hogyan alakult a magyar nagyvárosokban a szállópor-koncentrátum. A nemzetközi kontextus megadásakor három, különböző szempontokból fontos országcsoportot tekintettünk relevánsnak.

1. Olyan országokat, amelyek történelmi adottságaikat tekintve közel állnak hozzánk. A hasonló múlt és a rendszerváltás utáni hasonló kiindulóhelyzet, az ugyancsak hasonló geopolitikai meghatározottságok és a világgazdaságban betöltött pozíció, illetve kitettség indokolta, hogy az elsődleges referenciacsoportot a visegrádi együttműködés országai (V3) alkossák: Csehország, Lengyelország és Szlovákia.

2. Másrészt olyan nemzeteket, amelyek valamilyen szempontból (általában jobb nemzetközi mutatóik, gazdasági sikerességük, jóllétük magas szintje miatt) mintaként, jó példaként szolgálhatnak, miközben történelmi-társadalmi-politikai adottságaik sem állnak tőlünk túlzottan távol. Ezért a második referenciacsoportot az Európai Unió alapító tagjai vagy magországai (EU6: Németország, Franciaország, Olaszország, Belgium, Hollandia, Luxemburg) alkotják. Ezekre az államokra a továbbiakban az uniós mintákat erősen befolyásoló, számunkra közvetlenül példaként szolgáló „kontinentális” vagy „mag-Európa” megtestesítőiként fogunk tekinteni.

3. A harmadik referenciacsoport az EU-tag skandináv országokból (S3: Dánia, Finnország, Svédország) áll. Ezek azért különösen érdekesek számunkra, mert induló adottságaikat tekintve (kicsi, Európa és az Unió magjától távoli, természeti erőforrásokban nem különösebben gazdag országok) némileg hasonlítanak hozzánk; ugyanakkor a kontinentális hagyományoktól erősen különböző államfelfogást és társadalmi értékválasztásokat képviselnek. Ami pedig mintaadó szerepüket illeti: a nemzetközi összehasonlításokban számos mutató alapján rendre az élbolyban helyezkednek el.

Minden adatot a nemzetközi intézmények (mindenekelőtt az Eurostat, az IMF, az OECD és a Világbank) nyilvános adatbázisaiból gyűjtöttünk össze. Ezek többnyire a nemzeti statisztikai hivatalok primer adatgyűjtéseire épülnek, és általában megbízható, mindenekelőtt pedig összehasonlítható képet adnak egy-egy ország helyzetéről.

A kötet jövőbe tekintő, víziót alkotó részei természetükből adódóan legfeljebb kiindulópontként támaszkodhatnak a közelmúlt és a jelen tényeire – a jövőkép megalkotásában már sokkal nagyobb szerep jut a trendelemzésnek, az előrejelzéseknek, sőt akár a spekulációnak. Gondolatainkat és ötleteinket azáltal igyekeztünk mégis kordában tartani, hogy építettünk a nemzetközi tudományos irodalomra és igyekeztünk átvenni annak gondolati fegyelmét. Amikor ezeket a szemléletformáló szakcikkeket és könyveket a hazai viszonyokra adaptáltuk, természetesen számos hazai, zömmel nem akadémiai forrást is átnéztünk. Így aztán vezető nemzetközi szaklapok cikkei éppúgy megtalálhatók a hivatkozott források között, mint a hazai sajtóban megjelent és a legkevésbé sem tudományos írások.

Magyarország mai állapotának feltérképezése során emellett hasznosítani kívántuk az egyes szakterületeken otthonosan mozgó, széles rálátással és/vagy kiterjedt gyakorlati tapasztalatokkal bíró szakemberek, meghatározó szereplők felhalmozott tudását. Ezért a primer adatgyűjtés mellett összesen több mint ötven félig strukturált, anonim mélyinterjút készítettünk a magyar társadalomtudományi-akadémiai világ, a vállalati-pénzügyi szféra, illetve a közéleti nyilvánosság kiemelkedő szereplőivel. Ezeket az interjúkat egyszerre használtuk inspirációként, kontrollként és adatforrásként.

Az interjúk mellett egyes témákhoz az adott szakterület nemzetközileg is jegyzett, kiemelkedő elméleti és alkalmazott teljesítménnyel rendelkező szakértőitől kértünk háttértanulmányokat. A különböző európai és Európán kívüli nemzeti narratívák összehasonlításához végzett alapkutatásokban Balogh Péter (ELTE TTK) nyújtott segítséget. A klímaválság magyarországi hatásairól szóló szakmai anyag szerzői Bart István, Csernus Dóra és Kelemen Ágnes voltak. Magyarország vízhelyzetének feltérképezésére Csernus Dóra vállalkozott. A technológiaindukált társadalmi változások áttekintésében Haidegger Tamás, Galambos Péter, Takács Árpád és Takács Bence (Óbudai Egyetem) volt segítségünkre. Ongjerth Richárd (Magyar Urbanisztikai Tudásközpont, BME) a hazai településszerkezet középtávú alakulásáról és annak társadalmi hatásairól írt tanulmányával segítette a munkánkat. A szakértôi interjúk egy részét Pataki Csilla, Szegô Hanna és Schiller Patrik készítette, Bartha Diána és Szajbély Zsigmond pedig az adatgyűjtésben volt nagy segítségünkre. Mindannyiuk munkájáért hálásak vagyunk.

Felsorolni is nehéz lenne azokat a kutatókat, szakértőket, piaci szereplőket és véleményformálókat, akik személyes vagy online konzultációk során járultak hozzá szempontjaink bővítéséhez. Külön köszönet illeti az Egyensúly Intézet alapítóit és tanácsadó testületének korábbi, illetve jelenlegi tagjait, akik kezdettôl fogva felbecsülhetetlen segítséget nyújtottak a munkánkhoz: Balázs Zoltánt, Boros Tamást, Gilly Gyulát, Havas Ágnest, Heal Edinát, Kovách Imrét, Kozák Ákost, Pistyur Veronikát, Síklaki Istvánt, Törôcsik Máriát, Urbán Lászlót, Závecz Tibort és Zlinszky Jánost.

Segítségükért, építô bírálataikért, hasznos tanácsaikért, kiváltképp pedig a biztatásért külön köszönettel tartozunk a következô személyeknek: Békés Gábor, Futaki Károly, Gyurgyák János, Inotai András, Kapitány István, Köllô János, Reizer Balázs, Szöllôsi-Nagy András, Tálas Péter, Tóth Klára, Valuch Tibor.

A rengeteg segítség és támogatás mellett természetesen a kötet minden esetleges tévedéséért és hibájáért a szerzőket terheli felelősség.

I. UTUNK A JÖVŐBE

Egyedül a változás állandó. A változás pedig mindig kockázatos. Ez persze sosem volt másképp az emberiség történetében, a 21. században azonban a változás kiterjedtsége és sebessége teremtett minőségileg új helyzetet. Napjainkban olyan mélyreható átalakulások kezdetén vagy kellős közepén vagyunk, amelyek nyomán a ma születő magyarok olyan országban fognak megöregedni, amelyre mi már rá sem ismernénk.

Az 1990-es években hazánk nemzeti összterméke és a magyarok életszínvonala a rendszerváltás sokkját követően emelkedő pályára állt, és a következő évtizedben is tovább fog növekedni. Ha az eddigi kedvező folyamatok nem fordulnak meg, lassan, de biztosan tovább fog csökkenni a mélyszegénységben élők száma, és új, keresőképes fogyasztók fognak megjelenni az ország belső piacán. Többen és többet fogunk utazni, és egyre nagyobb lesz az igényünk arra, hogy a gazdagabb országokban látott, de már itthon is elérhető termékekből és szolgáltatásokból mi is részesülhessünk. A fogyasztás bizonyos mértékig demokratizálódni fog: az újszerű, egyedi élmények, a digitális javak vagy akár a magas szintű gasztronómia termékei, amelyek korábban elérhetetlenek voltak a tömegek számára, egyre inkább a többség számára is elérhető közelségbe kerülnek.

A fejlett világ népesedési folyamatai ugyanakkor Magyarországra is érvényesek: egyre kevesebben leszünk, és egyre inkább elöregedő társadalomban fogunk élni. Egyre nagyobb számú idős magyart egyre kevesebb aktív korúnak kell majd eltartania. Egyre nagyobb lesz a szakadék az idősebbek és a fiatalok értékrendje és életmódja között. Eközben életünk színtere egyre inkább a város lesz, miközben az ország komplett vidéki régiói fognak fokozatosan elnéptelenedni. A leszakadó kistelepüléseket nem fogjuk tudni megmenteni, és az intenzív városiasodásból végső soron az ország egésze profitálni fog. De azokat, akik nem tudják vagy nem akarják elhagyni életük megszokott környezetét, közös feladatunk lesz megsegíteni.

Át fog alakulni saját teremtményeinkkel, a gépekkel való viszonyunk. Egyre több időt fogunk online tölteni, és egyre többet fogunk emberek helyett algoritmusokkal vagy robotokkal kommunikálni. A gépek egyre több munkakört fognak emberi közreműködés nélkül elvégezni, miközben az emberek egyre gyakrabban lesznek kénytelenek munkahelyet váltani – már ha képesek lesznek olyan munkát végezni vagy megtanulni, amelyre valóban szükség lesz. Az egészségügyben, az idősellátásban, a művészetben vagy a jogszolgáltatásban a gépek jelenléte egyre magától értetődőbbé fog válni, és egyre nehezebben fogjuk tudni nélkülözni őket.

Előbb-utóbb komplett munkafeladatok és szakmák fognak eltűnni – elsősorban olyanok, amelyek kevéssé épülnek az ember kreativitására, problémamegoldó készségére, finommotoros ügyességére vagy emocionális képességeire. Azok megélhetése, akik ma könnyebben automatizálható feladatokat látnak el, akár rövid távon is komoly veszélybe kerülhet. Ez sajátos módon elsősorban nem a legszegényebbeket vagy a leggazdagabbakat fogja érinteni, hanem a középosztályhoz tartozókat. Sok fog múlni az államokon, amelyeknek megvan az eszközük arra, hogy ösztönözzék a vállalatok átállását, a munkaadók és munkavállalók közös felzárkózását, és felkészítsék a legkitettebb csoportokat. Ebben a folyamatban azok a cégek és országok fognak előnyt élvezni, amelyek időben felveszik a robotizáció ritmusát. A gépek és algoritmusok szerepének növekedése a világon mindenhol munkahelyeket fog megszüntetni – ám ott fog új munkahelyeket is teremteni, ahol időben sikerül felkészülni a gazdaság gyökeres átalakulására.

A világban új nagyhatalmak felemelkedésének leszünk tanúi. Régi bizonyosságok fognak megszűnni, és új szabályokba kell majd beletanulnunk. Az új világban nem lesz többé egyetlen szuperhatalom, amelynek érdekei és mozgása mindent meghatároznának. Az Egyesült Államok befolyása visszaszorul, de megmarad; és szorosan ott lesz a nyomában Kína, amely a nemzetközi intézményekben és a világgazdaságban is mindent meg fog tenni, hogy átvegye a vezető szerepet. Ezért a nemzetközi viszonyokban a verseny élesedésével egyre inkább vissza fog szorulni a „hintapolitika” mozgástere: minden országnak egyértelmű döntést kell majd hoznia arról, hogy melyik tábort választja.

Az Európai Unió szerepe tovább fog csökkenni a nemzetközi térben, miközben a kontinensen a kisebb országok szempontjából felértékelődik majd a regionalizmus, az erős helyi szövetségek kiépítése. Vetélkedő nagyhatalmak, folyamatos hatalmi átrendeződések, egyre inkább bezárkózó szövetségi rendszerek és nem szokványos államközi konfliktusok fogják jellemezni a következő évtizedeket. És mindeközben időről időre kiújuló problémaforrás lesz a nemzetközi migráció, amelynek kiváltó okait várhatóan a következő évtizedben sem sikerül majd megszüntetni.

A klímaváltozás hatásai is folyamatosan jelen lesznek az életünkben: tömegesen kipusztuló fajok, heves viharok, pusztító áradások és kemény aszályok fogják tetézni életünk változékonyságát. Az egész világnak át kell gondolnia a termelés és a megtermelt javak elfogyasztásának bevett módját. A következő évtizedek a versenyfutásról fognak szólni: ki fog az elsők között eljutni a fenntartható jövőbe, mely országok tesznek szert vezetőszerepre az új, szénmentes, megújuló energiaforrásokra épülő világgazdaságban. Ez Európa belső gazdasági és politikai viszonyaira is hatni fog: a várhatóan egyre aktívabb zöld politikát folytató németek mellett azok az országok fogják a legtöbbet profitálni az átalakulásból, amelyeknek sikerül még a többiek előtt megtalálniuk a helyüket az új gazdasági rendben. Egyúttal ezek az országok lehetnek képesek arra is, hogy polgáraik számára nemcsak nagyobb anyagi jólétet, de rendezettebb, tisztább, a természeti környezettel harmonikusabb jóllétet is teremtsenek.

Magyarországnak is időben újra kell gondolnia a szerepét az új világban. A változás ugyanis nemcsak kockázat, hanem mindig új esély is egyben. A vesztesek mellett minden átalakulásnak vannak nyertesei is. Akik időben ismerik fel az új kihívásokat és az elsők között tudnak megfelelő válaszokat adni, behozhatatlan előnnyel indulnak az új jövőben.

Nem szeretnénk végre mi is az elsők közé tartozni? Nem szeretnénk kitörni az örök középmezőnyből? Nem szeretnénk végre élni a számunkra megadatott esélyekkel?

Magyarország ma egyértelműen a megkésettek közé tartozik. Nem vontuk le a megfelelő következtetéseket a népességfogyásból és a társadalom elöregedéséből. Nem készültünk fel a gazdaság és a munka világának alapvető átrendeződésére. Külpolitikai gondolkodásunk elavult, és alig kezdtünk el gondolkodni a klímaválság hatásaihoz való alkalmazkodásunk lehetőségein. Mindez nem jelenti azt, hogy minden elveszett volna számunkra – de nem is maradt sok időnk, hogy még legyen esélyünk behozni a lemaradást.

Ma már nem elegendő a toldozgatás-foldozgatás; átfogó stratégiára, alapvető irányváltásra lesz szükségünk. Ebben a kötetben arról szeretnénk majd meggyőzni az olvasót, hogy ennek a stratégiának három alapvető pillérre kell épülnie. Mindenekelőtt újra kell gondolnunk, miképp lehetünk képesek magunk mögött hagyni az erőinket béklyóba verő megosztottságot és bizalmatlanságot, hogy egységes nemzetként, a jövő felé forduló közösségként tudjunk helytállni a 21. században. Első feladatunk a tudására büszke közösség megteremtése, a jövőbe tekintő, pozitív nemzettudat megerősítése. Második lépésként ki kell alakítanunk a magyarok rendezett, fenntartható életének kereteit, hogy Magyarország tíz év múlva is élhető hely legyen, és polgárai szabad, biztonságos és tiszta környezetben élhessék az életüket. A szó szerint és átvitt értelemben is tiszta, rendezett Magyarország megteremtése ezért a második feladatunk. Végezetül el kell szánnunk magunkat arra, hogy pénzt és energiát nem kímélve felkészítsük a jövő kihívásaira azt a generációt, amely megalapozhatja hazánk felemelkedését a 21. század nyertesei közé. Nincsenek ritka kincseink, kiapadhatatlan természeti erőforrásaink. Egyedül az emberekre építhetünk; mi, magyarok vagyunk az ország sikerének kulcsa. Ezért a harmadik feladtunk az, hogy a fizikai infrastruktúra helyett elkezdjünk végre az emberi erőforrásainkba fektetni: oktatásba, képzésbe, a szegénység csökkentésébe, egészségi állapotunk és általában életkörülményeink javításába.

1. A JÖVŐBE TEKINTŐ, POZITÍV NEMZETTUDAT

A társadalmi tőke, vagyis az emberek közötti kapcsolatok sűrű hálózata és az együttműködés képessége történelmi előny. Az egymás iránti bizalom nélkülözhetetlen erőforrás. A belső torzsalkodás értékes energiákat veszteget el, míg a közös eszmék, közös célok, közös vállalkozások tapasztalatai felbecsülhetetlen előnyt jelentenek egy nemzet számára.

A magyarok ma közösséghiányos, atomizált társadalomban élnek. Hagyományos kisközösségeink felbomlottak az államszocializmus évtizedei alatt, de a diktatúra közegében nem volt esély arra, hogy új típusú, modern polgári közösségek jöjjenek létre. Ennek hatásait ma is nyögjük. Kötődünk a magyarság absztrakt értékeihez, de a hétköznapokban már a szomszédainkban sem bízunk. Mindennél előbbre való értéknek tartjuk a családot, de nem tudunk támaszkodni a közepes méretű önkéntes társulások, az autonóm és cselekvő civil közösségek erejére.

Sorsdöntő, hogy egy ország polgárai miképp tekintenek egymásra: idegenekként-e vagy társakként, akikkel a közös múlt, a közös sors és a közös célok kötik össze őket. Egy közösség mindig több az azt alkotó egyéneknél. A 21. század kihívásai és lehetőségei közepette a magyaroknak is meg kell tanulniuk, hogyan tekinthetnek közösségként önmagukra.

Ezért a jövőben különös gondot kell fordítanunk arra, hogy a magyarok tudjanak és merjenek honfitársaikkal együtt cselekedni. Minden magyar legyen tudatában annak, hogy a társadalmi tőke olyan erőforrás, amelyből csak több lesz, ha másokkal is megosztjuk! Együttműködő lakóközösségekre, környezetükre, iskoláikra, parkjaikra közösen gondot viselő civilekre, öntudatos, aktív, cselekvőképes polgárokra van szükségünk. Magyarországnak bizalomhiányos, elszigetelt, befelé forduló egyének sokaságából autonóm, tevékeny önkéntes társulások hálózataitól nyüzsgő közösséggé kell válnia.

Nemzeti öntudatunk ma sokak félelmével szemben nem túl erős, hanem túl gyenge. A magyaroknak nem szabad félniük saját nemzeti büszkeségüktől. Európa népeinek természetes együttélési kerete ma a nemzet: ez otthonosságunk, legsajátabb kultúránk, honfitársaink iránt érzett felelősségtudatunk alapja. Erről az alapról tudjuk átlátni tágabb környezetünket, ettől érezzük otthon magunkat Európában és a világban. Nem igaz, hogy a nemzeti érzés kizárólag a múltba forduló, acsarkodó és ellenségkereső lehet. A sikeres nemzetek abban különböznek a sikertelenektől, hogy a tagjaik képesek bízni egymásban. Hogy közös gyökereikből táplálkozva képesek közös célokért együtt dolgozni. És tudnak hinni a közös jövőben.

A világ sikeres nemzetei a múltjukra építik a jövőjüket. Mi, magyarok ehelyett a múltunkban élünk, és mintha lemondtunk volna a saját jövőnkről. A múlt traumáit nem lehet félresöpörni, de azt sem engedhetjük meg magunknak, hogy örök időkre a 20. századba ragadjunk. Senki sem tart bennünket erőszakkal a múltban. Újra meg kell tanulnunk jövő időben gondolkodni. Olyan értékekre és célokra van szükségünk, amelyek közössé tétele nemzeti öntudatunkat is új alapokra helyezheti.

Nemzeti érzésünket ma az elfogyástól és az eltűnéstől való félelem táplálja. Pedig nincs mitől félnünk. Senki nem tör az elpusztításunkra, nem létezik titkos összeesküvés, amely a magyar nemzet eltörléséért munkálkodna. A mai demográfiai folyamatok alapján tíz, húsz, de száz év múlva is itt leszünk. És kevesebben leszünk. Hogy örülünk-e ennek? Természetesen nem. De hazudik, aki azt állítja, hogy ez bármilyen szociálpolitikai eszközzel elkerülhető lenne. A világban mindenütt azt látjuk, hogy a fejlettség meghatározott fokán előbb-utóbb minden nemzet fogyni kezd. Amit csak lehet, meg kell tennünk ennek a trendnek a lassítására, de be kell látnunk, hogy eddig a világon sehol sem sikerült megállítani, pláne megfordítani a rossz demográfiai trendeket – hacsak nem a külső népességpótlás, vagyis a bevándorlás tudatos ösztönzésével.

Nem az a kérdés tehát, hogy sikerül-e olyan termékenységi mutatókat produkálnunk, amelyek a miénknél szegényebb, fejletlenebb országokra jellemzők. Sokkal fontosabb az, hogy mihez kezdünk az itt élő emberekkel. Hogy milyen életet tudunk biztosítani az épp megszületett és a közeljövőben megszülető magyaroknak. Ennek a kérdésnek kell a magyar nemzetről, önmagunkról szóló gondolkodásunk középpontjában állnia.

Ehhez képest ma alig gondolunk valamit a nemzetről. A magyarok nemzettudata a pártok fogságában vergődik. Nem merünk önállóan gondolkodni közös identitásunkról. Beletörődtünk abba, hogy nemzeti öntudatunk kampányszlogenek gyűjteményévé, politikai mozgósító eszközzé silányuljon. Vagy azzal vagyunk elfoglalva, hogy újabb külső és belső ellenségeket találjunk, akik ellen megvédhetnénk magunkat, vagy csak félősen hallgatunk, ha valaki kiejti a száján a nemzet szót. Pedig a magyar nemzet lehetne közös vállalkozásunk is. Lehetne olyan hívószó, amely nem kizárja, hanem közösségtudatuk büszke vállalására és a közös célokért való erőfeszítésre ösztönzi az embereket.

Nem kell hagynunk, hogy sérelmeink és szorongásaink határozzanak meg bennünket. Nem vagyunk hozzá elegen, hogy legyen erőnk továbbra is egymással viszálykodni, a múlt sérelmein rágódni. Nincs és egyre kevésbé lesz elegendő magyar ahhoz, hogy önkényesen zárhassunk ki újabb és újabb csoportokat a nemzet nagy családjából. Mindenkire szükségünk van. És főként: soha nem volt ekkora szükségünk közös álmokra.

Hazánkban ma a politika folyamatosan arra próbál rábírni bennünket, hogy kizárólag azzal foglalkozzunk, ami elválaszt bennünket. Ideje, hogy végre elkezdjünk arra építkezni, ami összeköt. Ne hagyjuk, hogy megosszanak bennünket, főként pedig ne csonkítsuk meg önmagunkat! Nem szabad félnünk a sokféleségtől. Magyarságunkat nem fenyegeti, hanem erősíti a többszintű identitás: lehetünk egyszerre magyarok, svábok, szerbek, zsidók, cigányok és európaiak. A közösség erejét nem az ellenségkeresés, hanem a közös célok és az egymás iránt érzett felelősségtudat adja. Egy erős nemzet öntudatát semmitől sem kell félteni, hacsak a közös álmok hiányától nem.

És hogy mi lehetne ez a közös álom?

Egy dolog bizonyos: nem lehet egyik vagy másik társadalmi csoport, politikai oldal saját, partikuláris érdeke. Csakis olyan cél lehet, amely valóban a közös nemzeti érdek előmozdítója. Amellyel mindnyájan képesek vagyunk azonosulni. Márpedig igenis vannak olyan értékeink, teljesítményeink és hőseink, amelyekre és akikre mind büszkék lehetünk. Ma közös büszkeségünk tárgya mindenekelőtt a magyarok tudása. Együtt vagyunk büszkék a magyarok eszére, leleményességére, furfangosságára. Nobel-díjasaink, Oscar-díjasaink, sportolóink, feltalálóink, tudósaink, világszerte népszerű íróink, pedagógusaink mind azt igazolják, hogy ez a büszkeség nem alaptalan. Nem valamiféle mítosz, hanem valóban bennünk rejtőző lehetőség. Ez a közös büszkeség ma is összeköt minket – de lehetne egyúttal közös álmunk is, amely végre sikerre vihetné ezt az országot.

Fűzzön össze bennünket egy közös vállalkozás: hogy eszünk és tudásunk révén századunk nagy átalakulásainak nyertesei közé tartozzunk! Mozdítsuk ki Magyarországot rossz útfüggőségeiből, és a középmezőnyből törjünk az élbolyba! Legyünk magabiztos, a jövőjét tudatosan építő, okos nemzet! Olyan nemzet, amely mer büszke lenni közös nyelvére, közös múltjára és hagyományaira, ám amely attól sem fél, hogy szembenézzen saját gyengeségeivel és megpróbáljon új lehetőségek után kutatni. Olyan nemzet, amely legfontosabb erőforrására: polgárai tehetségére és szorgalmára építi a sikerét.

A mintát saját legjobb hagyományaink kínálják: hazánk történelmének leglátványosabb fejlődési szakasza, a 19. század utolsó harmada a reformkor eszméiben gyökerezik. Egy olyan korszakban, amely a magyarokból, erőforrásaink és javaink közössé tételéből próbált új erőt meríteni. Merjünk ismét tudásunkra, talpraesettségünkre és rugalmasságunkra építkezni! Miért ne használnánk ki, hogy mi, magyarok épp az eszünkre vagyunk büszkék – olyan értékre, amely a 21. században a siker kulcsa? Nemzeti büszkeségünk legfontosabb közös forrása egyúttal a felemelkedésünk záloga is – mi ez, ha nem lehetőség? Miért ne akarnánk élni vele?

A „magyar géniusz” nem puszta illúzió. Honfitársaink tucatjainak és százainak eredményei igazolják, hogy a magyar nem kudarcra ítélt nemzet. Erőforrásaink nagy részét azonban ma hagyjuk parlagon heverni. Hagyjuk, hogy a tudás és a siker kevesek kiváltsága legyen, és a többség legfeljebb csak ezek fényében sütkérezhessen. A következő évtized legfontosabb feladata ezért az lesz, hogy közössé tegyük a sikereinket. A kiemelkedő egyéni eredmények persze önmagukban is fontosak – még fontosabbak azonban azok a vívmányok, amelyekből a többség profitálhat.

Ne legyünk többé a kiváló elit és a középszerű átlag országa, ha egyszer az összes magyar egyetlen talpraesett, okos nemzet tagja lehetne! Teremtsünk olyan oktatási rendszert, amely nem konzerválja, hanem kiegyenlíti a születési különbségeket! Amely nem visszafogja a gyermekeket, hanem új lendületet ad nekik. Amely minden tehetséges magyar előtt megnyitja az előrelépés, a társadalmi felemelkedés kapuját. Elitképzésünk kiváló eredményei két dolgot bizonyítanak: hogy mind a magyar gyermekekben, mind a hazai oktatásban megvan a lehetőség. Nyissuk hát meg ezt a lehetőséget minden magyar fiatal számára! Ne fosszuk meg magunkat a lehetőségtől, hogy tízmillió „okos magyar” országa lehessünk!

Ehhez nem csupán kiemelkedő digitális tudásra, idegennyelv-ismeretre, általános készségekre és az új tudásra való nyitottságra lesz szükségünk. Legalább ennyire fontos, hogy tájékozott, öntudatos és aktív állampolgárok legyünk. Ne várjunk arra, hogy mások hozzák haza helyettünk a díjakat, hogy mások legyenek elsők helyettünk a versenyeken, hogy mások alapozzák meg a jólétünket – teremtsünk olyan oktatási rendszert, amely mindenkinek megadja az esélyt és a képességet arra, hogy a saját kezébe vegye a sorsát! Legyen ismét közös álmunk a képzett, talpraesett, versenyképes és büszke magyar nemzet!

Két évszázaddal a reformkor után ma ismét pártok és érdekcsoportok feletti konszenzusra van szükség abban, hogy Magyarország jövője a magyarok tehetségében rejlik. Szabaduljunk meg a négyéves parlamenti ciklusokra korlátozódó, rövid távú szemlélettől! Merjünk hosszú távra tervezni, merjünk befektetni a következő generációkba! 2030-ra legyünk ismét büszke, a jövőbe tekintő, okos nemzet!

2. TISZTASÁG ÉS RENDEZETTSÉG

Az emberek jólléte, lelki egyensúlya és mentális egészsége nem csak anyagiakban határozható meg. Mind rendezettségre, tisztaságra, a világ átlátható működésére vágyunk. Különösen a 21. században, amikor életünket a folyamatos változás és újrarendeződés jellemzi. Közvetlen életvilágunk otthonossága és kiszámítható működése mindannyiunk elemi szükséglete.

Nem igaz, hogy a rend a szabadság ellentéte. A rend, a biztonságos élet az egyén kibontakozásának feltétele. Nem nevezhető valóban szabadnak az, aki nem lehet nyugodt élete, vagyona és környezete biztonsága felől. A rendezettség átfogó szemléletére van szükségünk. Hétköznapi érintkezéseinktől az állam működésén át a természeti környezet iránti felelősségtudatig életvilágunk teljességét a rendnek, az átláthatóságnak, a tisztaságnak kell szerveznie.

Magyarország legyen olyan hely, ahol az emberek számára magától értetődő, hogy betartják az együttélés szabályait! Amelynek polgárai biztonságban tudhatják életüket és vagyonukat. De ahol nem kell mindent törvényekkel szabályozni, és nem kell minden sarokra rendőrt állítani annak érdekében, hogy ne szemeteljük tele saját lakókörnyezetünket – mert a közös normák betartása belső parancs és késztetés. Hazánk legyen olyan hely, ahol már az iskolában megtanuljuk, hogy egy közösség tagjaiként felelősséggel tartozunk egymásért és közös életvilágunkért. Ahol az emberek tisztában vannak azzal, hogy az egyén nemcsak a másik ember kárára, de a másikért dolgozva is érvényesülhet.

A 21. század élvonalába törő Magyarországon nemcsak a hétköznapi ember, de a hatalom is betartja közös szabályainkat. A közpénz nem az állam pénze, hanem a magyar emberek vagyona, amellyel átlátható módon, felelősen és hatékonyan kell gazdálkodni. Nincs belőle annyi, hogy pazarlón bánhassuk vele. Ezért olyan államra van szükségünk, amely nem terjeszkedik túl a feladatain: nem enged teret a járadékvadászatnak, és nem kiváltani igyekszik a piac szerepét a kiváltságok önkényes osztogatásával, hanem átlátható és kiszámítható környezetet biztosítva megfelelő lehetőségeket teremt a gazdaság szereplőinek az értékteremtésre. Olyan intézményrendszert kell teremtenünk, amely a közbeszerzéseken a legnagyobb átláthatóság mellett valódi versenyt biztosít és valóban érdem alapján, a közösségi érdekek leghatékonyabb érvényesülését szem előtt tartva ítéli oda a forrásokat. Számos nemzetközi példa bizonyítja, hogy ez nem ködös utópia, hanem kizárólag közös elszánás és politikai akarat kérdése. Kemény munkába fog kerülni, de hazánkban is megteremthető a tiszta közélet. Uniós csatlakozásunk óta folyamatosan egyre lejjebb szorulunk a nemzetközi korrupciós rangsorokban – a következő tizenöt év szóljon az ellentétes irányú mozgásunkról! Tisztítsuk meg az ország működését! Nem „értelmiségi finnyásságból” vagy politikai idealizmusból van szükségünk tiszta államra. Tanulmányok százai igazolják, hogy az emberek jóléte és boldogsága szorosan összefügg a szabadság mértékével és a rendezett, jól működő jogállammal. Legyen hát a magyarok közös célja és identitásunk szerves része a tiszta, magas színvonalon szolgáltató, rendezett jogállam felett érzett büszkeség!

De nemcsak a pénzzel nem bánhatunk pazarlón – természetes környezetünkkel is felelősséggel kell gazdálkodnunk. Joggal kötődünk szép tájainkhoz és a Kárpát-medence színes, gazdag élővilágához. Ne törődjünk bele, hogy valamiféle történelmi elrendelésből fakadóan nem adhatjuk tovább a következő generációnak legalább olyan állapotban, ahogy mi örököltük meg a szüleinktől. Századunkban a gazdasági siker elválaszthatatlan lesz a fenntarthatóságtól. Akinek sikerül másokat megelőzve megérkezni a tiszta, fenntartható jövőbe, lehetőséget kap arra, hogy ne mintakövető, hanem mintaadó lehessen az új világban. Magyarország számára nem külső megfelelési kényszer, hanem a legelemibb önérdek a biológiai sokféleség megőrzése, vízkészletünk mennyiségének és minőségének fenntartása, levegőnk tisztaságának javítása. Jogunk van a tiszta környezethez, és kötelességünk ugyanezt biztosítani az utánunk jövőknek.

Nem Magyarország fogja megmenteni a Földet a globális klímaváltozás és a környezetszennyezés káros hatásaitól. Ez azonban nem ment fel bennünket természeti környezetünk megőrzésének felelőssége alól. Az emberiség részeként és hazánk méretéhez képest átlagon felüli kibocsátóként nekünk is van felelősségünk a fenntartható jövő megalapozásában – és ez kis, nyitott gazdaságként saját kitörésünk kulcsa lesz a fenntarthatóságban élenjáró Európai Unióban.

Gyorsítsuk fel átállásunkat a szénmentes jövőbe! Épületeink korszerűsítésével, termelésünk és közlekedésünk szénmentesítésével, a légszennyezés visszafogásával, zöld felületeink növelésével, vízkészleteink tisztán tartásával és megőrzésével készüljünk fel a klímaválság egyre súlyosbodó hatásaira, amíg ezt még viszonylag kevés áldozat árán megtehetjük! És eközben mindvégig tartsuk szem előtt, hogy a változás társadalmi költségeit ne a legelesettebbek, a legszegényebbek viseljék! Növeljük a megújulók arányát energiaforrásaink között! Az atomenergia néhány évtizednyi haladékot adhat – hosszú távon azonban az egyre olcsóbbá váló megújuló energiaforrásoké – mindenekelőtt a nap- és a szélenergiáé – a jövő.

A fenntartható, tiszta Magyarország megteremtése legfőbb esélyünk a kitörésre. Előzzük meg régiós versenytársainkat, jussunk el mindnyájuk előtt a fenntartható jövőbe, hogy jobb pozíciókat szerezhessünk az új globális versenyben!

3. BEFEKTETÉS A MAGYAR EMBEREKBE

Magyarország ma sokkal jobban áll annál, mint sokszor hajlandók lennénk elismerni. A rendszerváltást és uniós csatlakozásunkat követően kétségkívül hatékonyabban is felhasználhattuk volna a beözönlő forrásokat, de az eredmény így is látványos. Fizikai infrastruktúránk kifejezetten fejlett. Szállítási, utazási és digitális infrastruktúránk nemzetközi összehasonlításban is kiemelkedő. Ezek a tényezők eddig is fontos szerepet játszottak a magyar gazdaság motorjainak számító multinacionális vállalatok idetelepülésében és a magyar tulajdonú vállalatok teljesítményében. Olyan előnyről van szó, amelyre a jövőben is építhetünk.

Hogy miben állunk mégis rosszul? Emberi erőforrásaink kihasználásában. Az eddigiekben rengeteget fektettünk hazánk fizikai tőkéjébe; most itt az idő, hogy sort kerítsünk legnagyobb erőforrásunk kiaknázására, legértékesebb tartalékunk kamatoztatására: a humán tőke fejlesztésére.

Nem igaz a közkeletű vélekedés, hogy hazánk legnagyobb baja a szegények és a gazdagok közötti ordító egyenlőtlenség. A számadatok szerint jövedelmi és vagyoni különbségeink nemzetközi összevetésben egyáltalán nem kiugróak – még úgy sem, hogy az elmúlt években számottevő mértékben növekedtek. Valójában jobb a helyzet nálunk, mint az európai átlag esetében, de még a közhiedelem szerint egalitárius skandináv országok mögött sem maradunk el sokkal. A valódi gondot az jelenti, hogy az egyenlőtlenségek alacsony szintje szélsőségesen alacsony bérszínvonalat takar. Vagyis Magyarországon ma valójában nem egyenlőtlenségi probléma van, hanem szegénységi probléma. Az emberek általában túl kevés pénzből élnek nyugat-európai társaikhoz képest, miközben rengeteg közöttük a szegény, a máról holnapra élő.

És ami ennél is rosszabb: csak keveseknek adatik meg a lehetőség, hogy kitörjenek a szegénységből. Hazánkban ma szélsőségesen „ragadós a padló”: a szegény szülők gyermekei szegények maradnak, mert életük kezdetétől fogva minden csak a hátrányuk újratermelését szolgálja. A jóléti juttatások nem a leginkább rászorulóknak jutnak, a szegregált oktatás pedig az esélyét is korán elveszi annak, hogy a jobb háttérből érkező gyerekek maguk után húzhassák a többieket. És e tekintetben valóban érdemes egyenlőtlenségi problémáról beszélni: a lehetőségekhez, az önmegvalósításhoz, a jobb életre való esélyhez való hozzáférés egyenlőtlenségéről. Magyarország legnagyobb problémáját ma polgárai tehetségének és lehetőségeinek kihasználatlansága jelenti.

A szegénység bizonyos szintje természetes jelenség; az egyenlőtlenségnek nincs objektíve meghatározható optimális szintje. Jórészt épp erről szól a versengő ideológiák fő vitája: hogy mekkora különbségek szükségszerűek, elviselhetők vagy tűrhetetlenek egy társadalmon belül. Az emberi erőforrások elvesztegetése azonban már nem ideológiai kérdés. Az emberek tehetségének, munkájának, kreativitásának kihasználatlansága biztosan mindenkinek rossz, és így az ország egészét visszahúzza a nemzetközi versenyben. Nem kell a következő Puskásra vagy Szent-Györgyire gondolni: elég, ha azért lesz eggyel kevesebb tehetséges sebész, jó pedagógus vagy talpraesett vállalkozó az országban, mert már gyermekkorában megfosztjuk tehetsége kibontatkoztatásának lehetőségétől. A szélsőséges mobilitáshiány nemcsak igazságtalan, de az ország egésze csak veszíteni tud vele. Ha csak az elitnek jó, az végső soron senkinek sem jó.

A világ legsikeresebb és legboldogabb országait nem természeti kincseik vagy jó földrajzi adottságaik különböztetik meg a középmezőnytől. Venezuelának van olaja – Finnországnak nincs. Angolának van gyémántja – Szingapúrnak nincs. Dánia, Izland vagy Svédország nem azért végez rendre a legboldogabb országok rangsorának élén, mert kellemes a klímájuk vagy kivételesen barátságos a tengerpartjuk. Hanem azért, mert időben felismerték: egy ország elsősorban a polgáraira építhet. Egészségükre, tehetségükre, tudásukra és szorgalmukra.

A magyar pedig, ami azt illeti, ugyancsak tehetséges nemzet. Eredményeink a művészetben, a nemzetközi tanulmányi és sportversenyekben felülmúlják azt a teljesítményt, amelyre lélekszámunk és nemzeti jövedelmünk alapján számítani lehetne. Ma azonban hagyjuk, hogy tehetségeink parlagon heverjenek. Hazánk meglehetősen elitista ország képét mutatja. Jók a közlekedési lehetőségeink, de csak ha Budapestről indulunk. Európai viszonylatban is hasít az internet, miközben messze az uniós átlag alatt vagyunk a digitális készségek tekintetében. Közoktatásunk tucatnyi elitintézménye nagyszerű tehetségeket nevel ki, miközben diákjaink összességében messze az európai átlag alatt teljesítenek. Feldolgozóiparunk exportképes része pedig világviszonylatban is igen komplex, széles tudásbázisra épül, de nincsenek erős hazai tulajdonú vállalataink, amelyek külföldön is megállnák a helyüket a versenyben. Vannak tagadhatatlan, látványos sikereink, és jelentős egyéni teljesítmény van minden egyes olimpiai aranyérem, Nobel-díj vagy innovatív szabadalom mögött. A probléma csak az, hogy a többség ma kimarad a nagy sikertörténetekből.

Fiataljaink tehetségesek, és ha megfelelő képzésben részesülnek, valóban elképesztő teljesítményre képesek. A probléma tehát nem a gyerekekkel, hanem a felnőttekkel; nem az „alapanyaggal”, hanem annak „megmunkálásával” van. Márpedig a 21. században minden ezen dől el: hogy a polgárok képesek-e folyamatosan megújulni, tanulni és új ösvényekre lépni. Vagyis a legnagyobb bajunk valójában az, hogy nem mindenki részesül olyan oktatásban, amely lehetőséget adna tehetsége lehető legjobb kibontakoztatására.

Ismételjük meg tehát: a következő évtizedek legnagyobb kihívása az lesz, hogy miképp tudjuk közössé tenni a sikereinket. Megaprojektek helyett mostantól koncentráljunk kisebb léptékű, főleg a hozzáférést és a mobilitást ösztönző infrastrukturális fejlesztésekre! Fejlesztési forrásainkat a fizikai helyett emberi erőforrásaink kibontakoztatására fordítsuk! Közoktatásunkat tegyük befogadóbbá és valóban készségalapúvá! Gyermekeinket sarkalljuk önálló gondolkodásra, együttműködésre és rugalmasságra! Adjunk nekik átváltható, új és új kihívások közepette kamatoztatható alapkészségeket! És eközben tegyünk meg mindent azért, hogy inkább tompítsuk, mintsem tovább erősítsük a családi háttér esetleges visszahúzó hatását! És mindenekelőtt ne hallgassunk egyes munkaadók rövidlátó, olcsó munkaerőt követelő szólamaira: számoljunk le a „diplomás túlképzés” öngyilkos mítoszával! A 21. században nem lehet elég diplomásunk. A „túlképzett magyar” rémképe a legveszélyesebb hazugság.

De hiába lesznek „okos magyarjaink”, ha nem adjuk meg nekik a lehetőséget, hogy értelmes munkát végezhessenek. Magyarországon ma egészen abszurd módon egyszerre van munkaerőhiány és munkanélküliség. Szomszédos vagy akár még távolabbi országokból importálunk dolgos kezeket, miközben komplett települések nyögik a munkalehetőségek hiányát. Ez fenntarthatatlan, romboló pazarlás. Tegyük rugalmasabbá a munkaerőpiacunkat! Magyarországon ma nem a kivándorlás jelenti a valódi problémát, hanem a munka világának illeszkedési problémái: vagyis az, hogy a kereslet nem tud találkozni a kínálattal. Rengeteg tartalékunk van a hagyományosan nehezen foglalkoztatható társadalmi csoportok, mindenekelőtt a kisgyermekes anyák, az alacsony képzettségűek és a fiatalok körében. Ne a saját ligánkban még mindig mérsékelt kivándorlás miatt aggódjunk addig, amíg a rendelkezésre álló hazai munkaerő tetemes részét hagyjuk elkallódni! Segítsük a munkát keresők és a munkaadók egymásra találását: az általános készségek fejlesztésétől és a hatékony felnőttképzési rendszertől a földrajzi mobilitás ösztönzésén át a részmunkaidős és távfoglalkoztatásig számtalan kihasználatlan lehetőségünk van.

És végre kezdjük el igazán megbecsülni azokat a munkavállalóinkat, akik körében a kivándorlás valódi problémát jelent – mindenekelőtt az egészségügyi dolgozókat! Sok száz betöltetlen háziorvosi praxis, huszonötezer hiányzó ápoló és harminchétezer megelőzhető haláleset túl nagy luxus a mi demográfiai trendjeink mellett. Ennek megállítása érdekében az agyelszívástól, vagyis a képzett külföldi munkaerő szigorúan ellenőrzött, a hazai igényekhez szabott hazánkba csábításától sem szabad visszariadni. Magyarország legyen olyan hely, ahol megéri gyógyítani az embereket!

A magyar állam ma ott túlmozgásos, ahol csak ártani tud, miközben nem tesz eleget ott, ahol igazán dolga lenne: az emberi tőke felhalmozásában, mindenekelőtt az oktatásban és az egészségügyben. Nem egyedi döntések alapján, kegyként osztogatott támogatásokra és személyre szabott jogszabályokra van szükségünk – hanem kiszámítható jogállamra, jól működő intézményekre, versenyképes, 21. századi oktatásra és a társadalmi mobilitás szélesre tárt kapuira. Nem a kivételezések és a kiskapuk rendszerére, hanem a tehetség megbecsülésére és a teljesítmény visszaigazolására.

Nem engedhetjük meg magunknak, hogy sajnáljuk az erőforrásokat a magyarokra. Aki szerint ma létezik olyan sikeres gazdaságpolitika, amelynek középpontjában nem az emberi erőforrásokba való befektetés áll, nem mond igazat. Aki szerint van gyorsabb vagy könnyebb útja a kitörésnek, valójában nem lát tovább az orránál. Nem az a kérdés, hogyan pótolhatjuk e téren egy pillanat alatt az elvesztegetett évtizedeket, hanem hogy hajlandók vagyunk-e végre a startvonalra állni. Magunk is meg fogunk lepődni, valójában milyen hamar átugorhatjuk a saját árnyékunkat, ha végre elhatározzuk magunkat.

A tudásalapú társadalom nem hangzatos közhely, hanem korunk realitása. A 21. század a folyamatos megújulásról, a mobilitásról és a kreativitásról szól. „Okos nemzetként”, a tárgyak és a cégek helyett végre az emberekbe fektető közösségként mi lehetünk ennek a korszaknak a nyertesei. Ne hagyjuk elveszni ezt a történelmi lehetőséget!

Vajon mennyi idő kell egy ország új pályára állításához? Harminc év? Húsz? Vagy talán elegendő lenne egyetlen évtized is? És vajon mennyi időre lesz szükségünk, ha a következő évtizedben a kivárást és a tétlenséget választjuk?

Egy dolog biztos: már ma is pontosan látszik, hogy mit kellene tennünk. Minél előbb hozzá kellene látnunk, hogy lefektessük az alapokat.

Ez a kötet erről a munkáról szól. A 21. századba vezető útról.

II. HONNAN INDULUNK?

Magyarország 2020-ban

Az előző fejezetben elmondtuk, mire van szükség Magyarország kitöréséhez. A továbbiakban arról lesz szó, miért épp ez a három feladat a legsürgetőbb.

Amellett érvelünk, hogy érdemes új pályára állítanunk hazánkat, hogy már egy évtizeden belül is sokkal többet elérhetnénk és sokkal jobban élhetnénk, mint amire mostani pályánk alapján számíthatunk. Ahhoz azonban, hogy megtervezhessük, hogyan szeretnénk eljutni ebbe a vonzóbb jövőbe, először is azt kell tisztán látnunk, hol is állunk és merre tartunk.

Ez a fejezet tehát arról szól, hogy honnan indulunk és milyen adottságokkal vágunk neki az útnak. Ahhoz, hogy világosan lássuk az előttünk álló út könnyebb és nehezebb szakaszait, tudnunk kell, mi megy jól nekünk és miben kellene változtatnunk. Az alábbiakban ezért ezekre a kérdésekre keressük a választ. Ennek érdekében hazánk életének három, kiemelten fontos dimenzióját fogjuk közelebbről megvizsgálni.

Ha a való életben is hasznosítható javaslatokat szeretnénk megfogalmazni, nem árt először is tudni, milyenek vagyunk mi. A magyar történelemben és más nemzetek múltjában számos jószándékú reformterv futott zátonyra azért, mert bár a tervek szépek és ambiciózusak voltak, megálmodóik csak egyetlen tényezőt hagytak ki a képletből: a gondolkodó, érző és cselekvő embert. Ezért először is szemügyre fogjuk venni, milyenek a magyarok. Mit gondolnak a világról? Hogyan látják önmagukat és embertársaikat? Mire vágynak, és mitől félnek? Mit várnak az államtól, és mit tartanak fontosnak az életben?

Ezt követően az elérhető adatok segítségével feltérképezzük a magyar társadalom jelenlegi állapotát, hogy azonosítani tudjuk a legfontosabb problémákat, lehetőségeket és beavatkozási pontokat. Ennek során számos olyan kérdést fogunk körüljárni, amelyről mindenkinek, társadalomkutatóknak és a közélettel foglalkozó „laikusoknak” egyaránt határozott véleményük szokott lenni – miközben ezek a közkeletű vélekedések nem mindig állnak szilárd ténybeli alapon. Mekkora Magyarországon a szegénység? Valóban a vagyoni egyenlőtlenségek jelentik-e a legnagyobb problémát hazánkban? Egyáltalán hányféle egyenlőtlenség létezik, és melyik jelenti közülük a legnagyobb problémát? És mi a helyzet a „magyar géniusszal”, a „kiművelt emberfőkkel” – vagyis mi az alapja a „Nobel-díjasok országáról” alkotott elképzeléseinknek?

Végezetül a magyar gazdaság és versenyképesség helyzetét vesszük szemügyre. Mit látunk akkor, ha lecsendesítjük a napi politikai csatározásoknak, a mindenkori kormányok sikerszólamainak és a mindenkori ellenzék gyászindulóinak háttérzaját? Mit mondanak a számok, és mit mutat a nemzetközi összevetés? Milyen szerepet töltünk be az európai gazdaságban és milyet a világban? Miben vagyunk jók, és miben kellene fejlődnünk?

A következő oldalak választ adnak ezekre a kérdésekre.

1. A MAGYAROK ÉRTÉKRENDJE – ATTITŰDJEINK, REMÉNYEINK ÉS FÉLELMEINK

A társadalomtudósokat régóta izgatja, mi az oka annak, hogy egyik ország sikeres, míg a másik nem, és hogy az egyik ki tud törni a sikertelenségből, míg a másik mintha örökké benne ragadna. Az elmúlt évtizedekben számos kísérlet történt a fő okok meghatározására. Persze nem egymást feltétlenül kizáró elméletekről van szó: a legtöbben van valami igazság, sőt két megközelítés nagyon jól ki tudja egészíteni egymást a teljes kép körvonalazásában. Egyesek például a földrajzi különbségeket^1 jelölték meg fő okként, míg mások a kapitalista világrendszerben betöltött szerepek történetileg kialakult megoszlását, az úgynevezett centrum-periféria tengelyen való elhelyezkedést.2 Az utóbbi néhány évtizedben értékelődtek fel újra az intézményi tényezők^3 mellett a kulturális sajátosságok.4

Az országok és nemzetek kultúrájának, vagyis kollektív történelmi beidegződéseinek, értékrendszerének szerepe valóban nehezen megkérdőjelezhető.5 A kutatók konkrét országok konkrét történelmi pályáját vizsgálva a gazdasági sikerességgel és a társadalmi boldogsággal gyakran hozták összefüggésbe például olyan értékek meglétét (vagy ezek hiányát), mint a bizalom, a kockázatvállalás vagy az új gondolatokkal szembeni nyitottság.6 Természetesen nem valamiféle genetikailag öröklött tényezőkre, leegyszerűsítő nemzetkarakterológiákra kell gondolni, például olyasmire, hogy az egyik nép lustább, a másik meg szorgalmasabb lenne az átlagnál. Arról van szó, hogy a történelmi fejlődés, a közös múltbéli tapasztalatok, a vallási és kulturális hagyományok, nem utolsósorban pedig a közös nyelvben alakuló közéleti diskurzusok tartós nyomot hagynak az emberek szemléletmódján. Nem mindegy például, hogy valaki olyan közösség tagja-e, amelynek fejlődését sok évszázados jogállami és kapitalista hagyományok, illetve megszakítatlan nemzeti függetlenség határozta meg, vagy olyané, amelynek történelmét cezúrák és visszaesések, idegen elnyomás és a polgárokkal szembeni állami terror borította árnyékba. A pénzügyi tevékenységekhez, a kapitalista versenyhez vagy akár az állammal szembeni elvárásokhoz kapcsolódó attitűdök vonatkozásában például egészen más hagyományok és struktúrák alakították egy brit, mint egy japán vagy egy magyar érzésvilágát. Ettől egyik nemzet sem fog többet vagy kevesebbet érni – egyszerűen más „poggyászt” hordoznak saját történelmi útjukon.

A kollektív értékrendszernek, az állampolgárok igényeinek, élethelyzetének ismerete mindenfajta politikai stratégiaalkotás elengedhetetlen feltétele. Olyan alap, amellyel számolni kell – de semmiképpen nem szabad statikus, megváltoztathatatlan tényezőnek tekinteni. Egy társadalom értékrendszerét állandónak, kőbe vésettnek tartani éppúgy hibás megközelítés, mint teljességgel figyelmen kívül hagyni. Ha abból indulunk ki, hogy érdemi változás csak a történelmi hagyományokra épülve és azokhoz illeszkedve bontakozhat ki, azt sem érdemes szem elől tévesztenünk, hogy ezek a hagyományok sem öröktől fogva, mintegy kész csomagként vettettek a történelembe. Egy nemzet kulturális öröksége, társadalmi értékei és attitűdjei meghatározott körülmények között jöttek létre, vagyis a történelmi idő sodrában az állandó változás állapotában voltak – és lesznek is. A múltat végképp eltörölni nem lehet és nem is érdemes. A változás irányát azonban meg lehet próbálni befolyásolni.

Az alábbiakban a mai Magyarország értéktérképének néhány fontosabb pontját mutatjuk be; megvizsgáljuk, hogy mi, magyarok milyen normákat tartunk fontosnak, mitől félünk és milyen álmaink vannak. Szót ejtünk a társadalmi viszonyokról alkotott elképzeléseinkről és elvárásainkról, majd kitérünk arra, hogyan viszonyulunk az államhoz, a piaci szereplőkhöz és a társadalom többi tagjához. Mindez hozzásegíthet ahhoz, hogy jobban megértsük 2020 Magyarországát és hogy reális politikai, gazdasági, társadalmi jövőképet vázolhassunk fel 2030 Magyarországa számára.

Nem lehet eléggé hangsúlyozni, hogy amikor társadalmi értékekről és viszonyulásokról beszélünk, mindig domináns értékrendre kell gondolni: vagyis arra, hogy adott esetben mi jellemző általánosságban a magyarok túlnyomó többségére. Értékrendjét tekintve természetesen minden társadalom tagolt és sokszínű. Minden országban rengeteg ember vall a többségétől gyökeresen eltérő értékeket, és a kutatásokban, főképp pedig a politikai cselekvés során velük is számolni kell. Ez azonban nem változtat azon, hogy léteznek domináns, vagyis a közösség tagjainak többségére inkább jellemző, ezért össztársadalmi szinten meghatározó értékek és viszonyulások. Az alábbiakban tehát, amikor „a magyarokról”, „a skandinávokról” vagy „a visegrádiakról” írunk, mindig a többséget értjük a fogalom alatt – tudva, hogy az adott társadalmakon, illetve országcsoportokon belül adott esetben akár jelentős számú kisebbség létezik, amelyre az adott leírás nem érvényes.

A negatív modernizációtól a családközpontúságig

A magyar társadalom értékrendjének tudományos leírásaiban évtizedek óta hasonló kulcsfogalmak szoktak a középpontba kerülni. A magyarok egyik legfontosabb jellemzője eszerint az individualizmus magas szintje: vagyis az egyéni érdekek, illetve általában az önérdek előtérbe helyezése a közösségi szempontokkal és érdekkel szemben. Az individualistább társadalmak tagjai elsősorban „én”-ben gondolkodnak, míg a kollektivistább társadalmakéi inkább „mi”-ben. Vagyis utóbbiak sokkal inkább hajlamosak egy közösség tagjaiként gondolni magukra, akik felelősséggel tartoznak mások iránt, és akik a nagyobb egész részeként, másokkal együttműködve többre is képesek, mint egyedül. Magyarországon az individualizmus szintje magasabb, mint Skandináviában vagy akár az Európai Unió alapító országaiban, és megközelíti az angolszász országok, így az Egyesült Államokban és az Egyesült Királyságban mért szintet.7

Hankiss Elemér ennek a mentalitásnak a forrását a „negatív modernizáció” fogalmával írta le.8 Szerinte az individualizáció tekintetében meghaladjuk a gazdaságilag fejlettebb, modern kapitalista társadalmakat, ugyanakkor az idők során elhalványult, hagyományos közösségi értékek helyébe nemigen léptek közös, pozitív, például úgynevezett posztmateriális értékek – vagyis az anyagi javakon túlmutató, a belső életre, az önkifejezés szabadságára vagy a környezet épségére és fenntarthatóságára vonatkozó normák.9 Történelmi fejlődésünk sajátosságai és rossz tapasztalatai tehát arra tanítottak bennünket, hogy elsősorban egyénként gondoljunk magunkra, aki inkább mások javára, semmint másokkal együttműködve képes megtalálni a boldogulását.

A magyarországi individualizmus magas szintje a kutatók magyarázatai szerint jelentős mértékben a 20. századi önkényuralmi rendszerek tapasztalatában gyökerezik.10 A kommunista diktatúra az erőltetett modernizáció és az államhatalom kiterjesztése során egyszerre két szempontból hagyott mély nyomot a társadalom szövetén. Egyrészt felszámolta a hagyományos közösségeket (például a szakmai, vallási vagy éppen kulturális egyleteket), amelyekben veszélyt látott saját hatalmára nézve; másrészt eközben nagyban erősítette az állammal, illetve a legszűkebb kisközösségen kívül a többi egyénnel szembeni bizalmatlanságot.11 A hétköznapok szintjén ez azt jelentette, hogy ha az egyén bajba került, esetleg el akart érni valamilyen pozitív változást az életében, nem támaszkodhatott a független kisközösségek, például az Egyesült Államokéhoz hasonló, pezsgő civil szféra erőforrásaira és tudására. Bármiféle változást egyedül a központosított, mindent ellenőrzése alá vonó államtól várhatott, amelyről viszont a 20. század nagyobbik részében finoman szólva nem a legjobb tapasztalatokat szerezhette. Ezért az emberek befelé fordultak, és megtanulták, hogy egyedül saját magukra, legjobb esetben is esetleg a közvetlen családjukra számíthatnak.

Ez az általános bizalomhiány a felmérések szerint a rendszerváltás utáni években is sokáig jellemző volt a magyar társadalomra. Ám az utóbbi években elkezdett nőni a bizalom az állami és nem állami intézmények iránt – igaz, főként azok körében, akik szimpatizálnak az aktuális kormányzattal.12 Ez persze továbbra sem jelenti azt, hogy általánosságban elégedettek lehetnénk egymás iránt érzett bizalmunk mértékét illetően. Az azonban megállapítható (és itt máris bizonyítékot kapunk arra, hogy attitűdjeink igenis változhatnak), hogy az intézményekkel kapcsolatos bizalomszint hazánkban is lassan beérte a nyugat-európai országokban tapasztalt mértéket.13

A javuló tendencia ellenére is érvényes azonban, hogy az egyének bizalmi köre ma elsősorban a saját családjukig, illetve legszűkebb ismerősi-baráti körükig terjed. A vallási, nemzeti és morális kötelékek nemzetközi összehasonlításban igen gyengének mondhatók, vagyis a társadalomra általánosságban az élet szűkebb köreibe történő bezárkózás jellemző.14 Ez általában is megnyilvánul a tágabb közösségi formák erejében: nemcsak a civil aktivitás mérsékelt szintjében, de például a magyarok tágabb közösségéhez, a nemzethez való viszonyulásban is. A nemzet absztrakt eszméje, az ahhoz kötődő értékek és közös narratívák tudatformáló ereje persze létezik – ezt azonban nem támogatja meg az ismeretlen, de velünk egy nyelvet beszélő és azonos sorsot élő emberek közössége felé érzett bizalom és összetartozástudat mélyebb érzése.15 Összességében tehát Magyarországon – a közvélekedéssel ellentétben – nem túlságosan erős, hanem túlságosan gyenge a nemzeti érzés.16

Talán nem kell hosszan bizonygatnunk, milyen messzire ható következményekkel jár, hogy egy országban hogyan viszonyulnak az emberek a különféle szabályokhoz: a törvényekhez, a hivatalos ügymenethez vagy éppen a közösségi konvenciókhoz. A felmérések szerint hazánkban a szabálykövetésre való hajlandóság is meglehetősen gyengének mondható. A blicceléstől az adóhatóság elől eltitkolt jövedelmen keresztül a rokkantnyugdíj jogosulatlan igényléséig számos olyan szabálysértés és bűncselekmény tolerálhatónak számít a társadalom jelentős hányada számára, amelyek rontják a társadalmi együttélés minőségét.17 A gyenge szabálykövetési hajlandóságot persze megint csak a magyarok múltbéli és jelenbéli tapasztalatai erősítik: egy olyan országban, amelynek 20. századi történelmét embertelen ideológiák és elnyomó államok határozták meg, illetve ahol a rendszerváltás után meghatározó tapasztalat maradt, hogy sokszor nem az érdemek, hanem az ügyeskedés és a kiskapuk vezetnek sikerre, érthető, hogy a túlélési ösztön gyakran sokkal inkább hajtotta az embereket a normaszegés, mintsem a normakövetés felé. Egyszerűbben szólva: az igazságtalan, korrupt és észszerűtlen rendszerekben mindenki a boldogulás alkalmasabb útjait keresi, amelyek természetszerűen kívül esnek a hivatalos intézmények és viselkedési minták keretein. Ez pedig ismét az individualista attitűdöket erősíti meg: mivel kevéssé bízunk a társadalom igazságos elrendezésében és abban, hogy intézményeink a mi javunkat szolgálják, hajlamosak vagyunk az érvényesülés egyéni útjait, a kiskapukat keresni. Mindez az élet minden területén érzékelhető nyomot hagy: az adómoráltól kezdve az egészségügyi hálapénz kiirthatatlannak tűnő rendszerén át az üzleti életig.

Az eddig elmondottak alapján egyáltalán nem csodálkozhatunk azon, hogy a magyarok értékvilágában kitüntetett szerep jut az élet legkisebb, az államtól független alapegységének: a családnak. Kevés dologgal kapcsolatban figyelhető meg társadalmunkban olyan mértékű konszenzus, mint amely a család fontosságát övezi. Ha a tágabb környezetünkkel, az intézményekkel, a hatóságokkal vagy éppen idegen honfitársainkkal szemben általában inkább bizalmatlanok vagyunk, az óhatatlanul azok felértékelődéséhez vezet, akiket a legjobban ismerünk.18 Ez is magyarázhatja, hogy nemzetközi összevetésben is különösképpen szentnek és sérthetetlennek tartjuk a családot, amelynek megtartó erejére mindig számíthatunk.19

A magyarok többsége épp ezért ellenzi, ha bárki megpróbál beavatkozni személyes és családi életébe; vagyis a családon belül a szabadság és az autonómia, míg a családon kívül a biztonság és a kiszámíthatóság számít meghatározó értéknek. A családot a társadalom kifejezetten fontos erőforrásként tartja számon: ez jelenti a társadalmi atomizáltság fő korlátját, amelyet alkalmasnak tartunk arra, hogy olyan védőhálót nyújtson, amilyet más intézmény nem vagy alig képes biztositani. Az önbevalláson alapuló értékrangsorokban Magyarországon a család védelme a leggyakrabban említett érték.20

A családot illetően a többség álláspontja kifejezetten konzervatív: a nemi szerepek, a családfő személye és jogai, a gyermeknevelés célja és helyes módja tekintetében a magyarok többsége határozottan tradicionalista elveket vall. Ugyanakkor a rend mellett az egyén magánszférájának szabadsága itt is fontos értéknek számít: az abortusz kérdésében például a magyarok gyakorlatilag minden állami korlátozást elfogadhatatlannak tartanak.21

A World Values Survey nemzetközi értékrendkutatásából^22 az is kiderül, hogy a magyar társadalom általában jóval materialistább is, mint az európai országok többsége. Vagyis a boldogságot, a sikert leginkább a fogyasztáson, a vásárláson, a tulajdon felhalmozásán keresztül határozzuk meg, és rengeteget aggódunk a mindennapi létfenntartáshoz kötődő problémák, az anyagi javak biztonsága miatt. Ezzel is összefügg, hogy – a ma is jelentős mértékű szegénységből és a folyamatosan változó munkaerőpiaci helyzetből, illetve a „húzd meg, ereszd meg”-politikák ciklikus váltakozásaiból adódóan – kiemelkedő mértékben jellemző ránk a bizonytalanság és a kiszámíthatatlanság érzete. Ez húzódik meg amögött, hogy a szabadság és a kísérletezés értékeivel szemben inkább jellemző ránk a rövid távú gondolkodás, az alacsony kockázatvállalási hajlandóság és a biztonság előnyben részesítése.

Ha ezeket a sajátosságokat összességében a „bezárkózás” fogalmával próbáljuk megragadni, ezzel megint csak nem értékelő, hanem leíró jelzőt keresünk: a bezárkózás nem azt jelenti, hogy „rosszabbak” vagy „elmaradottabbak” lennénk, mint a dánok vagy az izlandiak, hanem azt, hogy össztársadalmi tapasztalataink gyanakvásra és a változástól való félelemre kondicionáltak bennünket. Ezzel a tényezővel pedig óhatatlanul számolnia kell mindenkinek, aki azon gondolkodik, hogyan válhatna Magyarország az autonóm cselekvésen, a kreativitáson, az együttműködésen, a nyitottságon és az önkifejezésen alapuló, sikeres országgá.

Valószínűleg nem független az eddig elmondottaktól, hogy a magyarok életében a család után a munka számít a legfontosabbnak. Európai viszonylatban is sokat dolgozunk^23 – igaz, ebben nagy szerepet játszik, hogy a magyarok ritkán dolgoznak részmunkaidőben. Mindenesetre általában fontosabbnak tartjuk az akár több munkával elérhető anyagi biztonságot, mint a több pihenést. A munka mint önérték tisztelete társadalomszemléletünket is meghatározza: bár alapvetően együttérzünk a szegényekkel és kifejezetten fontosnak tartjuk a társadalmi egyenlőséget, azt már feltétlenül elvárjuk, hogy mindenki dolgozzon, és aki munkaképes, az munka nélkül ne kaphasson juttatást.24

A társadalom materialista értékrendje és individualizmusa akár a siker fontos eleme is lehetne egy piacgazdaságon és versenyen alapuló gazdasági-társadalmi berendezkedésben – ám a teljesítményalapú előrejutás lehetőségével szemben tapasztalható bizalomhiány magas szintje épp a sikeresség ellen hat.25 A személyes előrejutás, a gyarapodás iránti vágy ugyanakkor mindenfajta nemzeti érzelmet, függetlenségi diskurzust vagy hagyományt felülír.

Érdekes sajátosság, hogy „a forradalmak országára” valójában távolról sem jellemző a forradalmi attitűd. Nem igazán vágyunk változásra, új alapokra, pláne kiszámíthatatlan fordulatokra. Ehelyett kiemelkedően erős bennünk a béke, a belső harmónia, a természet és a környezet tisztelete, valamint az egyszerűség, a rendezettség iránti vágy.26 Nem kizárt, hogy ennek oka is közelmúltunkban keresendő: bár büszkék vagyunk 1848 és 1956 örökségére, szüleink és nagyszüleink tapasztalatai, de a rendszerváltás óta eltelt évtizedek is arra tanítottak bennünket, hogy a változás mindig veszélyt hordoz. A ma áldozataiért cserébe túl sokszor ígértek nekünk álomszép holnapot, hogy aztán a tegnapnál is sokkal rosszabb legyen. Gyanakvóak lettünk a reformokkal, a társadalmi kísérletezéssel szemben, ezért még mindig jobbnak tartjuk a kiszámíthatóságot, mint hogy szép ígéretek hatására fejest ugorjunk az ismeretlenbe.

A magyarok és az állam – sokat szeretnénk, de keveset várunk

Bármiféle politikai stratégia tervezésekor és végrehajtásakor kulcsfontosságú tudni, hogyan viszonyul az adott ország népe ahhoz, aki ezeket az intézkedéseket keresztül akarja vinni – vagyis az államhoz és intézményeihez. Mit gondolunk mi, magyarok az állam szerepéről? Milyen elvárásokat támasztunk vele szemben, és mi az, amit már elfogadhatatlannak tartunk a részéről? Valóban annyira paternalisták lennénk, ahogy azt a közvélekedés tartja?

A magyarok sajátos kettősséggel viszonyulnak az államhoz. Sokszor a realitásokon túlmenő elvárásokat támasztanak vele szemben, miközben az államba vetett bizalmuk szintje nem kiugróan magas. Ez arra utal, hogy nem az állam valamiféle irracionális szeretete, esetleg egyenesen a paternalizmus jellemző ránk, amint azt oly sok helyütt olvashatjuk a napi politikai publicisztikákban – hanem sokkal inkább a kiszolgáltatottságból, illetve a lakosság rossz vagyoni és jövedelmi helyzetéből adódó, kényszerű függőség. Vagyis sok mindent szeretnénk kapni az államtól, de nemigen hiszünk benne, hogy túl sokra számíthatunk tőle. Jellemző példa erre, hogy bár a magyarok elsöprő többsége az államtól – nem pedig a piactól – várja a munkahelyteremtést, az egészségügyi ellátás vagy az oktatás biztosítását, a többség úgy gondolja, hogy a magáncégek általában többet tesznek a magyarokért, mint az állam.27

Az államba vetett bizalmunk ugyanakkor – amint arra korábban már utaltunk – politikai beállítottságunktól is nagyban függ. Ez alapján arra következtethetünk, hogy hazánkban rögzült egyfajta törzsi gondolkodás:28 ezen olyan igazodási rendszert értünk, amely a hatalom pártszínezete alapján ítéli meg az állam teljesítményét. Ha a „mi politikai törzsünk” van hatalmon, minden intézménnyel szemben erősödik a bizalmunk, míg ha a másik „törzs” irányítja az országot, az intézményekkel szemben érzett bizalmunk szintje alacsonyabbra süllyed.

Az állammal szembeninél is kevesebb az állam „alatti” szereplők iránt táplált bizalmunk. Számos nyugat-európai országgal ellentétben mi, magyarok általában nem gondoljuk úgy, hogy az állam helyett vagy mellett inkább civilszervezetekre, szakszervezetekre, egyházakra kellene bíznunk bizonyos közfeladatok elvégzését.29 Az államnál kisebb szereplőkkel ellentétben azonban az állam feletti szereplőkben már valamivel jobban bízunk: az Európai Unió és más nemzetközi szervezetek iránt hasonló vagy akár nagyobb mértékű bizalmat táplálunk, mint sok más európai ország lakosai.

Ami az állami szerepvállalást illeti, Magyarországon európai összehasonlításban is kiemelkedően erős a társadalmi igény a jövedelmi különbségek célzott mérséklésére. Az újraelosztás magas támogatottságát azonban csak részben magyarázza a szolidaritás. Az eddig tárgyaltak alapján, a nagyobb kép felől nézve ezt az adatot, a jelenség mögött inkább az egyéni jólét növelése és a kiszámítható, stabil pénzügyi helyzet, a biztonság iránti személyes igény állhat. Mindenesetre erre utal, hogy a Magyarország jövőjével kapcsolatos legelterjedtebb félelmeink között előkelő helyet foglal el a társadalom elszegényedése, ahogy az is, hogy a gazdagok és szegények között jelentősen növekedni fognak a társadalmi különbségek.30

Az állammal kapcsolatos legfontosabb elvárásunk azonban nem az újraelosztáshoz, hanem az egészségügyhöz kapcsolódik. A mindenki számára elérhető, államilag biztosított egészségügy ma a legmagasabb támogatottságnak örvendő, közös „nemzeti” ügy. Egyúttal erre a területre vonatkozik a legtöbb személyes, illetve az ország jövőjével kapcsolatos félelem is: a személyes egészségügyi állapot megrendülése és az ország egészségügyi rendszerének összeomlása a magyarok legfélelmetesebb rémálmai között szerepelnek.31

A magyarok és a piacgazdaság – rossz minták és rossz tapasztalatok

Korábban láttuk, hogy az anyagias szemlélet, a munka fontosságának hangsúlyozása, a fogyasztás szeretete mennyire jellemző a magyar társadalom értékrendjére. Ezek az attitűdök alapvetően segíthetnék a piacgazdaságban való boldogulást, Magyarországon azonban nem ez a helyzet: az európai átlaghoz képest a mi esetünkben jóval alacsonyabb a teljesítménybe és a verseny fontosságába vetett hit. A többség emellett a járatlan utaktól, a kísérletezéstől is inkább tart: általában nem igazán tartjuk fontosnak a kritikai gondolkodást, szemben a biztonság és a kiszámíthatóság kiemelt értékével.32

A rendszerváltás utáni időszak rossz mintái (a politikai kapcsolatokon alapuló privatizációtól a finoman szólva nem mindig tiszta versenyben eldőlő uniós pályázatokig) gyengítették a magyarok hitét a piacgazdaságban.33 Az Európai Unió összes országa közül nálunk a legmagasabb azok aránya, akik szerint az tud igazán sikeres lenni, aki jó családba születik, nem pedig az, aki a tehetségével, a tudásával, a teljesítményével próbál előrébb jutni. Ezzel is magyarázható, hogy a társadalom jelentős része a gazdagokra általában elsősorban nem példaként, hanem normaszegőként tekint. Ez kétségkívül szerepet játszik az egyenlőtlenségek nagyarányú elutasítottságában is, amelyről fentebb már szót ejtettünk – annak ellenére is, hogy a magyarországi egyenlőtlenségek messze nem tekinthetők átlagon felülinek Európán belül.34

A magyarok viszonya másokhoz – oldódó bezárkózás

A többség számára fontos a társadalom egyszínűsége, ahogy az is, hogy a rendelkezésre álló forrásokat a Magyarországon élő magyarokra költsük. Ez nemcsak a bevándorlók általános elutasításában és a cigány kisebbség negatív megítélésében mutatkozik meg, hanem a határon túli magyaroknak jutatott forrásokkal kapcsolatos érzületekben is. A magyar emberek többsége úgy gondolja, hogy a bevándorlókat, a cigányokat és a határon túli magyarokat túlságosan nagy mértékben támogatja az állam – szemben a gyermeküket egyedül nevelőkkel, a betegekkel és a szegényekkel, akiket nem eléggé.35 Érdekes, hogy a bennünket körülvevő világot kifejezetten veszélyes helynek tartjuk, miközben az Európai Unióban nálunk a legalacsonyabb az idegennyelv-tudás szintje,36 illetve a külföldi utazások számát tekintve is az utolsók között vagyunk; vagyis az esetleges veszélyekről valójában viszonylag kevesen bírnak saját, közvetlen tapasztalattal.

A fejezet elején megállapítottuk, hogy egy-egy társadalom értékrendje nem statikus, hanem már középtávon, akár egy-két évtizedes távlatban is képes jelentősen változni. Ezt látványosan szemlélteti, hogy bizonyos kérdésekben a társadalom álláspontjában lassú, de annál jelentősebb elmozdulás figyelhető meg. Ilyen kérdés például a homoszexualitáshoz való viszony,37 a halálbüntetés kérdése vagy a börtönök és a büntetés társadalmi szerepének a megítélése.38 Míg a magyarok többsége a rendszerváltás idején még határozottan tradicionalista, illetve rendpárti álláspontot foglalt el, például a melegházasság és a halálbüntetés ügyében, addig az adatok arra utalnak, hogy az újabb nemzedékek már sokkal megengedőbbek és kevésbé hívei a kemény kéz politikájának.

Összességében a magyarok társadalompolitikai értékrendje jóval nagyobb megosztottságot mutat, mint a gazdasági kérdésekkel kapcsolatos attitűdjeik. A közösség többi tagjához való viszonyulásunkban mintha két Magyarország létezne egymás mellett: az ötven év alatti és a magasabban iskolázott magyarok többsége inkább mutatja a nagyobb nyitottság jeleit, míg az ötven év felettiek és az alacsonyabb iskolázottságúak egyértelműen elutasítóbbak a társadalmi változásokkal szemben. Ezt az összefüggést érdemes lesz felidéznünk a későbbiekben, amikor a magyar társadalom elöregedéséről lesz szó.

MI A TANULSÁG?

•Egy társadalom értékrendszerét állandónak, kőbe vésettnek tartani éppúgy hibás megközelítés, mint teljességgel figyelmen kívül hagyni a nemzeti sajátosságokat.

•A magyarok rendkívül atomizáltak és az egyéni érvényesülés útjait keresik.

•Az angolszász országokéhoz hasonló szintű individualizmusunk és anyagias szemléletünk akár kedvező kombináció is lehetne egy versenyalapú piacgazdaságban. Ugyanakkor ez ellen hat, hogy a kísérletezés és a kockázatvállalás helyett inkább a kiszámíthatóságot és a biztonságot részesítjük előnyben. A tapasztalataink azt mutatják, hogy nem a teljesítmény a siker kulcsa a rendszerváltás utáni magyar piacgazdaságban, ez pedig magához a piacgazdasághoz való viszonyunkon is rajta hagyja a bélyegét.

•A legfontosabb értéknek a családot és a munkát tartjuk. A közvélekedéssel szemben nemhogy nem erős, de kifejezetten gyenge bennünk a nemzeti érzés, valamint a családnál nagyobb közösségekbe vetett bizalom. Bár a tendencia javul, alapvetően nem bízunk az intézményekben, a társadalom igazságos működésében. A világot veszélyes helynek látjuk, és alapvetően bizalmatlanok vagyunk az idegenekkel szemben – bár nincs róluk túl sok személyes tapasztalatunk.

•Az államtól sokat várunk, de kevésre számítunk. A magyarok fontos értéknek tartják a társadalmi egyenlőséget.

•A társadalmi értékek tekintetében a tradicionalizmus és a kemény kéz politikája jellemző ránk, ám az újabb generációk esetében elmozdulás figyelhető meg a nyitottabb és befogadóbb irányban.

2. TÚL SOK SZEGÉNY, TÚL RAGADÓS PADLÓ – HELYZETJELENTÉS A MAGYAR TÁRSADALOMRÓL

A magyarok attitűdjeinek áttekintése után a következőkben megvizsgáljuk, milyen kép tárul elénk a magyar társadalomról a legfontosabb szociológiai jellemzők alapján. Miután láttuk, hogy a magyarok a boldogságot elsősorban az anyagi jóléttel, illetve a létbiztonsággal azonosítják és az államtól is ezeken a területeken várnak el komolyabb eredményeket, indokolt szemügyre venni, hogyan is állunk e téren. A következő oldalakon ezért körüljárjuk, mit mondanak a számok és a kutatások a magyarországi szegénységről, illetve a mögötte álló legfontosabb okokról.

Kiket tekintünk szegénynek?

A hétköznapokban általában azokat tekintjük szegénynek, akiknek nincs munkájuk vagy nagyon keveset keresnek, ezért nincs pénzük; nem tudnak megfelelően öltözködni, táplálkozni, esetleg lepusztult házban élnek vagy hajléktalanok. Szegények, hiszen nincs elég pénzük arra, hogy úgy éljenek, ahogy a társadalom szemében (és feltehetően saját önképük szerint is) az embernek élnie kellene. Ezt a jelenséget abszolút szegénységnek nevezzük, hiszen a szóban forgó emberek jövedelmi-vagyoni szintje alatta marad annak, amit egy tisztességes vagy kielégítő életszínvonalhoz szükségesnek tartunk – például azt, hogy valaki meghatározott nagyságú területen éljen, hozzáférjen áramhoz és vezetékes vízhez vagy ne jelentsen neki problémát az élelmiszer-vásárlás.

A társadalomtudósok azonban némileg összetettebb problémaként tekintenek a szegénységre annál, hogy valaki kevesebb pénzt „visz haza”. Ez ugyanis oda-vissza hatva összefügg az egyenlőtlenségek tágabb körével: aki szegény, az nemcsak kevesebbet tud költeni, hanem az egészségügytől az oktatáson és a munkaerőpiaci érvényesülésen át a hétköznapi érintkezésekig bezárólag minden területen hátrányt szenved azzal szemben, aki anyagilag jobb körülmények között él. Ebből kifolyólag a kevesebb pénzéért rosszabb minőségű szolgáltatásokhoz jut, kisebb társadalmi megbecsültségnek örvend, és az ő gyermekei is nagyobb eséllyel fognak rosszabb körülmények között élni, ha felnőnek… és így tovább. Egyes egyének tehát nemcsak valami abszolút mércéhez viszonyítva, de a társadalom nagyobb részéhez képest is lehetnek szegények, a többiekhez képest is kiszorulhatnak bizonyos lehetőségekből. Az ezt a helyzetet leíró fogalmat nevezzük relatív szegénységnek.39

Természetesen nehezen elképzelhető olyan társadalom, amelyben ne lennének nélkülözők vagy valamilyen szintű vagyoni egyenlőtlenségek. A probléma ott kezdődik, amikor a szegénység olyan súlyos hátrányba hozza a polgárokat, hogy az a kitörés lehetőségét is elveszi tőlük – mindenekelőtt pedig a gyermekeiktől. Sok társadalomban megfigyelhető például, hogy a családjuk szegénysége miatt a gyerekek szorgalmuktól vagy tehetségüktől függetlenül már eleve csak rosszabb iskolába jutnak el, nem részesülnek kielégítő egészségügyi ellátásban, vagy jómódúbb családokból érkező társaikhoz képest hamarabb kikerülnek az oktatásból. Ez pedig már az induláskor olyan hátránnyal sújtja őket, ami nemcsak igazságtalan, de társadalmi szempontból is káros. Hiszen akármilyen tehetségesek és szorgalmasak egyébként, ezek az adottságaik nagy eséllyel nem tudnak kibontakozni, vagy legalábbis közülük csak kevesen lesznek képesek kivételes erőfeszítés révén előrébb jutni.40

A szegénységhez és annak kezeléséhez való viszonyunk szorosan összefügg a társadalmak igazságos berendezkedéséről alkotott ideológiai előfeltevéseinkkel, amelyekről egy ponton túl nehéz szigorúan a tényekre szorítkozó vitát folytatni. A baloldaliak általában a minél nagyobb egyenlőség elérését tartják helyesnek, míg a jobboldalra általában inkább jellemző, hogy az egyenlőtlenségek nagyobb mértékét tartják elfogadhatónak. Az azonban bárki számára elfogadható kiindulási alap lehet, hogy a társadalmi mobilitás, vagyis annak reális esélye, hogy a tehetségesebbek, a szorgalmasabbak életük során előrébb juthassanak és jobb életkörülményeket vívhassanak ki maguknak, egyrészt igazságosabb, másrészt az egész társadalom érdeke – hiszen csökkenti a közösség egésze számára értékes „elvesztegetett tehetségek” arányát.

Szegénység Magyarországon – mit mondanak a számok?

A gyors fogalmi áttekintést követően nézzük meg, mi is a helyzet Magyarországon! Kezdjük a szegénység köznapi értelemben vett és legkézenfekvőbb koncepciójával, az abszolút szegénységgel! Hányan élnek ma közülünk abszolút értelemben rosszul?

Az európai statisztikai gyakorlatban súlyos anyagi deprivációban élőknek nevezik azokat, akik nem rendelkeznek a társadalmi minimumot jelentő javakkal és lehetőségekkel.41 2018-ban az Európai Unió népességének hat százaléka, 30 millió ember tartozott ebbe a kategóriába.42 A három visegrádi országban és Magyarországon a 2005 és 2018 közötti időszakban – részben bizonyos módszertani változások miatt^43 – ugrásszerűen visszaesett a súlyos anyagi deprivációban élő népesség aránya. Hazánk esetében azonban ez a mutató a jelentős javulás ellenére is még mindig közel kétszerese az EU6 és a V3 értékeinek, négyszerese a skandináv országok átlagának (1. ábra). Magyarországon ez alapján valamennyivel több mint 1 millió ember él súlyos anyagi deprivációban. Az összkép tehát vegyes: a súlyos anyagi deprivációban élők aránya jelentősen csökkent az elmúlt másfél évtizedben, ami kétségkívül komoly eredménynek tekinthető – de a népesség arányát tekintve sajnos még mindig messze nálunk vannak a legtöbben.

1. ÁBRA • Súlyos anyagi deprivációban élők aránya (2005, 2010, 2018, százalék)

Forrás: Eurostat

Említettük, hogy a szegénységnek létezik egy másik felfogása is, amelynek középpontjában az áll, hogy az emberek mennyire tekinthetők szegénynek a társadalom többségének életszínvonalához képest. Relatív értelemben azokat nevezzük szegénynek, akik olyan háztartásban élnek, amelyben a jövedelem nem éri el az adott háztartástípusra jellemző mediánjövedelem 60 százalékát.44 Ezzel kapcsolatban fontos hangsúlyozni, hogy ez a szint (vagyis az úgynevezett relatív szegénységi küszöb) az eltérő fejlettségű tagállamokban nagyon különböző életminőségeket takar. Egészen mást jelent az átlaghoz képest szegénynek lenni például Luxemburgban vagy Finnországban, mint Magyarországon vagy éppen Bulgáriában, ahol az átlagos életszínvonal, vagyis az összehasonlítás alapja eleve jóval alacsonyabb.45 Ezt is érdemes észben tartani, amikor összehasonlítjuk az adatokat: 2018-ban az Európai Unió népességének 17 százaléka, mintegy 86 millió ember élt relatív jövedelmi szegénységben. Ezzel szemben Magyarország 13 százalékos relatív jövedelmi szegénységi rátája mind az uniós átlagnál, mind az összes referenciaországunk átlagánál valamivel alacsonyabb^46 (2. ábra). Ez azt jelenti, hogy a magyar jövedelemeloszlás – legalábbis az alsó része – valamivel homogénebb, mint a szokásos referenciaországokban. Egyszerűbben fogalmazva: Magyarországon az átlag alatti jövedelműek között kisebbek a különbségek, mint máshol.