Jenei András

AZ ENYÉM

HELMA Kiadó 2025

© Jenei András

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részének közléséhez a kiadó

előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-923-8

Kiadja a HELMA kiadó 2025. 06. 01.

Harmadik kiadás

A borítót Filepné Madarász Viktória festménye

alapján Bakó Lilla készítette

Korrektor: Engler József

A HELMA Kiadó gondozásában eddig

megjelent könyvek Jenei András és

J. A. A. Donath szerzőtől:

- Emlék-szem – 2023.

- A látó Shakespeare – 2023.

- Altatott álmok – 2023.

- Az éjtükrös szelence – 2024.

- Mindenki jó lesz, tesó! – 2024.

- Hol fogantam, ott leszen sírod (hangoskönyv)

2025.

- A Triannita 1 - Az első szövetség – 2023.

- A Triannita 2 - Az árnylovasok – 2023.

- A Triannita 3 – A bitorló fivér – 2023.

- A Triannita 4 – A sámán álma – 2024.

- A Triannita 5 – A skorpiók útja – 2024.

A könyvek megvásárolhatóak többféle

formátumban a HELMA kiadó weboldalán: www.helma.hu.

Egy

Tudtam. Egy jó ideje már éreztem és felfogtam, hogy a dolog, ami bekövetkezni látszott, és be is lépett az életembe - elérkezett.

A hosszú és nem kevés munkanapokon, amikor hullaként ültem le a postaládából kivett csekkek fölé a konyhaasztalnál, mikor a rádió hangjából zümmögés lett, és semmi nem jutott már el az agyamig, bambán bámultam ki magamból.

A sárga lapokon kígyóztak a hosszabbnál hosszabb számok. Ezektől már annyira sem féltem, mint előtte, amikor még tétje lehetett volna bárminek, és ezek a jelek harapdáltak, illetve próbáltak harapdálni.

Korábbi életemnek volt egy része, mikor is egy ilyen csekk után azért gondolkodtam el valami újabb munkalehetőségen, mert nem csak rólam volt szó. Ezzel szemben most csak annyi kockázata volt mindennek, hogy ha nem megy tovább, fel kell adjam a függetlenségem, a szabadságom.

„Nos, lássuk csak! Ha ezt eltolom, ezt meg lemondom, és bevállalok még két munkanapot, akkor itt van az, amit ki lehet pipálni.”

Ahogy kezembe vettem az épp soros utalványt, s ahogy odatettem a sarokba a korábbani még fel nem adottakhoz, elment a kedvem mindentől.

Maradt még kettő, na, nem gond, csak jobb lenne, ha már elintéztem volna.

Kinéztem a konyhaablakon, kicsit el innen, kicsit szembe, a másik ház hasonló, azonos szintjén megbújó lakás erkélyén keresztül be, az ottani hálószoba ablakára.

Az esti sötétségben kilátszódott az ottani lámpa fénye, amit befedett az ablak előtt már elhúzott piros függöny.

Odaát egy alak átsuhant a háttérben villódzó tévé előtt, majd megigazította a sötétítőt, aztán lekapcsolta a villanyt.

Visszafordultam.

„Na, lassan kezdődik a sorozat, de még ott a reklám, van időm elmenni a wc-re.”

Felálltam, és miközben vadul berontottam a fürdőbe, magam mögött le, előttem meg felkapcsoltam a villanyt.

A lábam kissé zsibongott. Már megszokottan és mégis ijedten tudatosítottam: megint rettenetesen dagadt a bokám, na most meg még feljebb is. Az meg, hogy a cipő szorítása miatt a lábfejem megmaradt vékonyabbnak, de a bokacsontoktól fentebb ott pangott a nemkívánatos vendég: hát, az aztán nem mindennapi látványt tudott nyújtani.

Egy ideje olyan lett a lábam, mint egy krónikus szívbetegé. Annyi víz maradt benne, hogy ha megnyomtam az ujjammal, bizony elég mély árok szakította meg a relatív vízszinteset-függőlegeset. Tudtam, hogy ez jót nem jelenthet. Ám, amikor elkezdtem észrevenni ezeket a jeleket, a félelem és a felismerés ahelyett, hogy fejbevágott volna, becsomagolta, majd mindig összegyűrte a tényeket, és kidobta a kukába. Arra meg ráraktam egy csomó nem olvasott reklámújságot, és így az egészet betoltam a sarokba az asztal alá. Ott nem látom, azaz nincs is...

„Biztos a napi tizenkét óra gyaloglás, a kevés odafigyelés, a kevés pihenés, az időnként nem tartott diéta, a nem megfelelő beállítás, a nem normális cukorszint, a nem megfelelő odafigyelés, a semmilyen odafigyelés...”

Semmit nem akartam elfogadni. Nem a múltat, ahol minden a szabályokról szólt. Arról szólt, hogy szabályok, amiket betartottam egy ideig, és mégsem éreztem velük két hétnél hosszabban jól magam bennük. Emellett még ott volt az a rengeteg korlát, amit a betegségemnek köszönhettem, az adott nekem ajándékba. Ám nem akartam elfogadni a jelent sem, ahol elhitettem magammal, hogy szabad vagyok. Szabad? Hiszen ugyanúgy megvannak a korlátaim, csak épp bedugom a fejem a homokba, és akkor majd jól nem látom azt, ami miatt most dagad a bokám.

Aztán, mialatt megmostam a kezem, belepillantottam a csap fölötti tükörbe.

Te jó ég! Olyan a fejem, mint egy dinnye. Na, ez egyre jobb, mi jöhet még?

„Andris! Olyan duzzadt a szemhéjad!, vagy nem?”

Bezártam magam mögött a fürdő ajtaját, és kezembe véve a távkapcsolót, belezuttyantam a fotelba.

A nagy és szürke készülék, amit nemrég vettem, hatalmas feszültséggel megtöltve a hetven centis képernyőt, kiadta magából az elektronok zizegését, és elindult az esti hangos reklámáradat.

Közel két hónapja a kevés fizumból kialakítottam egy majdnem teljes házimozi-rendszert. Élvezni akartam a dolby-t, vagy legalábbis a sztereót, meg a mozivászon helyett a nem kis képernyőt, és a benne látott képekkel elmenekülni innen, oda, ahol van még jó, van még élet, pénz, szerelem...

„Kösse meg kötelező gépjárműbiztosítását... Feledhetetlen élményt nyújt a sokoldalú technológia a kicsiny és mégis hatalmas kijelzőn... A karosszéria biztonsága... Adjon vért...”

A jobb szemem előtt meglibbent egy árny. Homályosan látszott. Halvány volt, mint mindig, amikor az ember haja belelóg a képbe, aztán hol jobbra, hol meg balra indul, de a teteje stabil, az ott marad.. Hiába söpörtem félre azonban belógó hajtincseimet, továbbra is láttam.

S akkor esett le: ez nem is a hajam. Node, akkor mi ez?

Az a valami egy ideig még bizony ott függött, majd a következő pillanatban eltűnt.

Behunytam a szemem, aztán újra kinyitottam, majd még vagy kétszer.

Nincs. Vagy mégis?

Pislogtam néhányat. Ahogy teltek a másodpercek, egy halvány, kissé rózsaszín csík folyt bele a tévé és a köztem lévő térbe.

Felnéztem, majd oldalra, utána megforgattam a fejem, de a nem létező pókháló, ami most nem fehér, vagy szürke volt, csak nem akart eltűnni. Végül nemhogy ott volt, néha kicsit vastagabb lett, majd elvékonyodott, aztán elhomályosult és kezdte elölről.

A korábban már a bal szememen lejátszódó folyamat miatt most annyira elöntött a félelem, hogy hirtelen kimelegedtem.

Bentről forróság áradt szét bennem, majd gazdag izzadtságcseppek jelentkeztek a homlokomon, ahogy kellett, megremegtem, és lüktetett a fülem, zakatolni kezdett a szívem.

A bal szememen még korábban először elkezdődő kór lassan elmúlt, majd újra jelentkezett és észrevétlenül ott is maradt.

Hogy tudtam-e róla, vagy csak az agyam tiltott le a fél szememről, azóta sem tudom.

„Szedjen sok vitamint, az segít, és ahogy felszívódik az a dolog, a homályosság meg fog szűnni!”

Nem akartam elfogadni a történteket. Mikor valamiért mégis azt a bal szememet kellett használni, ráfogtam, hogy gyengült a szemüveg, vagy kevés a fény, vagy valami hasonlót, de sosem ismertem be, hogy ott már nem kicsi a baj.

„A látássérültek, félszeműek is élnek...”

Odaültem a telefonhoz, majd bepötyögtem a számokat. Halk zümmögés, amit röviden követett a csengés is.

– Igen?

– Helló, én vagyok!

– Na, már hazaértél? – kérdezte lágyan a kedvesem, akit még a munkahelyünk kapujában engedtem el saját otthona irányába.

A háttérben busz zúgását hallottam, azaz még utazik, a vacsorája, a zuhany és az ágya felé.

– Holnap nem tudok kimenni, ki kell ugranom a tesómékhoz – mondtam összeszedetlenül.

Ha egész nap fekszem, akkor pihentethetem a szemem, a lábaim. Talán reggelre minden elmúlik, és ha mégsem, nem kell megmagyarázni, amit nem akarok. Semmi nem derül ki még jobban, nem futok bele olyan szituációkba, ahol egyértelművé válhat, hogy mi a valóság, mi történik a jelenben.

– Baj van? – kérdezett aggódva, de hangjában benne rejlett az is: „ A döntés a tied, de mi lehet az, ami miatt lemondod?”.

– Nem, semmi, csak...

És jöttek a legbambább kifogások, a legidiótább és legátlátszóbb válaszok, melyeknek se értelmük, se valóságalapjuk nem volt.

Ha azt mondanám neki, hogy ”kérlek, gyere ide, mert megvakultam, vagyis meg fogok vakulni, és kegyetlenül félek”, tudom, hogy egy órán belül eljött volna. Ehelyett rövidre zártam a beszélgetést, majd hogy mihamarabb aludni térhessek, letettem a kagylót.

Egy kattanás a lámpa, egy gombnyomás a tévé, és semmi egyéb nem vett körül, csak a sötétség és a megkukult világ. Kint halkan zümmögött a troli, valahol elhúzott egy autó, de igazán csend lett.

A szemem lecsuktam, a lábaimat kissé felpolcoltam, és igyekeztem minél előbb elaludni.

„Holnap, majd, amikor felébredek, nem lesz semmi a szememmel, nem lesz dagadt a lábam, és holnaptól figyelni fogok. Figyelni és betartani, nem keresni a bajt!”

Fogadkoztam és végigpörgettem magamban, hogy ezeket már nem először döntöm el, de azután valahogy, amint korábban is eleddig mindig, csitultak a problémák. Így azután szép lassan elfeledkeztem a le nem írt esküimről.

Nem tudtam elaludni. A gondolatok jöttek, mentek, de a lényeg nem változott: féltem.

Miért nem gondolkodtam előbb? Nem kellett volna eddig elhúzni. Minden nap, ha csak egy kicsit is figyelek, meg hát ugye, még ha titokban is, de nem zabálok...

Felhúztam a lábam, és megfogtam. Nem változott semmi, ugyanolyan püffedt, mint egy negyed órája.

Amikor először feltűnt, hogy vizes, bután, mint aki jól tudja, mit is csinál, bekaptam egy-egy vízhajtót. Ez eleinte használt valamit, de aztán hiába lett az egyből kettő, hiába csökkentettem a folyadékot, vagy fásliztam be a térdemig mindkét végtagom, már nem hozott eredményt.

Majd belevágtam a vadabb dologba. Erősebb tablettát kaptam be, gondolván, majd talán az segít. Emberek tucatjainak segített, mikor ezt javasolták a dokik, na akkor nekem, akinek nem is a szíve a beteg, majd ez lesz a tuti...

Semmi...

A fülemben dobolt a vér, majd dobogó szívem, majd a zúgás és a félelmemmel átitatott éj vad vihara dübörgött, annyi villámot azóta sem láttam. Akkor, de talán előtte is, amikor valamit lehetett volna még tenni, csak annyit tudhattam: mi lett volna, ha... Utólag tudom, rettenetesen hibás döntéseket hoztam, de adott pillanatban mindig úgy tűnt, az volt a jó. Ez nem létezik, hogy akkor valamiért azt a döntést hoztam... Utólag életemnek nem egy ilyen rettenetesen hibás döntése volt, csakhogy akkor az volt a jó.

A francokat volt jó!

Hogy lehettem akkora barom? Miért zártam magamra az ajtók tömkelegét? Miért nem figyeltem oda? A legelső, legkisebb jelre miért nem mentem dokihoz? Miért nem kértem segítséget, hiszen minden ott volt a közelemben? Ha tudtam a részleteket, miért hagyhattam mégis, hogy eljussak idáig? Miért? Miért? Miért...

Zuhantam, pörögtem, és érkezett valaki, akit nem láttam. Erős és kemény volt, de láthatatlan. Olyan érzés lett úrrá rajtam, mint mikor kerget valaki, te bebújsz az ajtó mögé, és visszatartod a lélegzeted, hogy még azt se hallja meg az üldöződ. Aztán elmegy az ajtó előtt, te remegsz, hogy ne vegyen észre, ő nem lát, de mégis, a szemeid előtt megy el. Kezében fegyver, egy kés... vagy inkább egy kasza?

Elmegy, de érzed a huzatot, ahogy elmozdul előtted. Megáll. Nem fordul feléd, mert akkor meglátna, és véged lenne. S ahogy ott gondolkodik, hogy hova is lettél, te tudod, hogy érez téged, tudja, hogy ott vagy. Ő is tudja, de nem mozdul, nem szól, csak ott van. Érzi a félelmed, mert annak szaga van. S élvezi mindezt, vár. Aztán nyelsz egyet, ami olyan hangosnak tűnik, hogy talán a világ leghangosabb zajában is hallanák, de üldöződ továbbáll. Nem végez veled, pedig megtehetné. Még nem...

Ott feküdtem a műtőasztalon. A maradék látásomból kevés maradt. Abban a pillanatban egy nagy fényáradatba belefolyó vörös fonalat láttam, majd egy kisebb, szintén piros pontot, ami jobbra és balra ugrik, utána eltűnik. Belépett a képbe egy nagyon vékony kampó, az ott matatott egy ideig, majd megint érkezett a bíbor folyó.

Nagyon érdekes élmény, ha az ember bentről nézi azt, amit magában a szemében végeznek. A látás már nem működik, de mégis szemléled, ahogy két milliméterre vacakolnak a látóidegedtől. Lehetetlen, de mégis látod. Vagy már ezt is csak a tudatod nézi?

– Adjunk vérzéscsillapítót – mondta az asszisztenciának a professzor.

A háttérből valami komolyzene szólt, annyira szerettem volna tudni, hogy mi az, azaz szerettem volna annyira ismerni a tudás által a muzsikát, hogy csak annyit mondjak: Csajkovszkij, vagy Bach...

Éreztem, ahogy megszúrják a kezem, majd jött a következő, ujjszúrás – a cukrom is nézték –, a végén az engem operáló, nagy tudású férfi a kezével kopogtatni kezdett a homlokomon.

– Miért nem? Miért? Hallja?

Mit mondjak neki? Azt, hogy nem tudom, vagy azt hogy „Azért, mert ha kiderül...” ? Semmi nem jutott eszembe, amivel olyat mondhattam volna, ami egyáltalán válasznak minősül.

– Akkor azt gondoltam, hogy nem lesz baj – feleltem kurtán.

Hallottam, ahogy felszisszen, ahogy leginkább lekeverne nekem két hatalmas pofont, de e helyett csak hosszan, nagyon elhúzottan levegőt vett, és abbahagyta a fejem kopogtatását.

– Sajnálom, nem tudok mit tenni.

Ezt mondták előre. A közel két héttel ezelőtti szemészeti vizsgálóban a hasonló kérdéseket feltevő főorvos, miután belenézett a szemembe, halk, de nagyon határozott hangon közölte:

– András, maga meg fog vakulni. Lehet, még némi kis időbe beletelik, de ahogy most állnak a dolgok, biztosra veszem, hogy nem is olyan sokba. Nagyon hamar. Az a semmi lehetőség is kevés, de ha valaki még hozzá mer nyúlni, ha valaki még kezdhet ezzel valamit, az csak egy professzor lehet.

Akkor már csak annyi látásom maradt, hogy ha lenéztem a földre, a lábam hegyét még ködösen, de láttam. Vagy ha kissé félrefordítottam a fejem, és felemeltem az állam, akkor talán egy méternyire is. Félve indultam vissza a szemészeti osztálytól alig néhány lépésre lévő belgyógyászatra, ahol eleve nekikezdtek a „megmentésemnek”. Az ismerősökkel való rövid, de annál több beismeréssel és szemrehányásokkal teli beszélgetéseken már az elején túlestem. Akkor, ott már nem ettől féltem, azon a pár méteren a semmibe való lépkedés rémített meg. Ha megbotlok, vagy beesek egy bokorba, esetleg ahogy átmegyek a járdát keresztező úton, és nem veszem észre a közeledő autót...