Brett O’Conor

A Mészáros

Brett O’Conor, 2025

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet, illetve annak bármely részletét a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, vagy más módon – közölni.

A borító Petris Ariel munkája.

A történet szereplői kitalált figurák. Bárminemű hasonlóságuk élő vagy már halott személyekkel, csak a véletlen számlájára írható egybeesések.

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Első fejezet

A diszkréten elrejtett légkondicionáló halkan zümmögött a háttérben. Tavaly nyáron, mikor először kapcsolta be, még zavarta egy kicsit, de Jim Donaghue vezető különleges ügynök már oda sem figyelt a halk zajra. Teljesen belemerült a kezében tartott jelentésbe. Lapozott. Ugyanaz az okmány az előtte álló nyitott laptop képernyőjén is ott volt, de ő jobban szerette papíron olvasni ügynökei ténykedésének leiratait. Már csaknem a végére ért és megállapította, hogy jól gondolkodott az ügyről, amikor ráállították az ügyosztályát. Ez nem sorozatgyilkosság volt, hanem egy egyszerű gyilkosságsorozat. Valamiért úgy gondolta, jót tesz a hatékonyságnak és a statisztikáknak is, ha külön választja ezt a két dolgot, bár azzal tisztában volt, hogy kriminalisztikailag nem helytálló a meghatározás.

Ennek az esetnek a hátterében egy elszámolási vita állt és Donaghue magában behúzott egy jó pontot ügynökének, amiért gyorsan megszimatolta, hogy miről van szó. Hudson Page ügynök volt a csapata legfiatalabb és egyben legújabb tagja, de ígéretesnek tűnt, így amikor alig két év aktív szolgálat után beadta a jelentkezését Donaghue csapatába, ő átvette. Ez volt Page első önálló ügye és kiválóan oldotta meg. Alig kilencvenhat óra alatt elkapta a fickót, aki három embert megölt és éppen a negyedik gyilkosságára készült, amikor sikerült kézre keríteni. Donaghue külön értékelte, hogy Page bevonta az elfogásba a helyi rendőri erőket is és az ügy sikeres, gyors lezárása nekik is hozott egy kis dicsőséget. Azt persze nem kötötte Page orrára, hogy ezt a rendőrség nyomozója is megerősítette neki. Így mindenki jól járt és sohasem árt, ha lesz egy kis együttműködési hajlandóság, ha megint arra lenne dolguk. Mint ahogy azt sem mondta meg Page-nek, hogy éppen azért állította rá egyedül, mert ő már az első rendőri jelentések alapján is úgy gondolta, hogy ez nem sorozatgyilkosság. Ellenben biztos volt benne, hogy ennek a fiatal és agilis ügynöknek jót tesz majd egy kis önbizalom-tréning. Befejezte az olvasást és ránézett az asztal másik oldalán ülő ügynökre.

-   Szép munka volt Page ügynök! Gratulálok az első önálló ügyének sikeres lezárásához.

-   Köszönöm uram! Megtiszteltetés, hogy megbízott bennem!

-   Rászolgált!

Donaghue a laptop felé fordult és ráillesztette a digitális aláírását az ügynök jelentésére.

-   Elküldheti az okmányokat, aláírtam!

Mondani akart még valamit, de a mobilja rezegni kezdett az asztalon. Rápillantott, aztán némi csodálkozás után lenémította a készüléket.

-   Van kérdése vagy hozzáfűzni valója, Page ügynök?

-   Nincs uram!

-   Akkor menjen, fejezze be a papírmunkát és alaposan használja ki a hétvégét a lazításra!

-   Rendben uram, köszönöm! Jó nyaralást önnek!

-   Köszönöm!

Mikor Page elhagyta az irodáját, felkapta a telefonját és megnyitotta a híváslistát. „St. Helens Elmegyógyintézet” olvasta le iménti hívója nevét. Vajon mi történhetett? Rányomott a visszahívásra.

-   Tessék St. Helens! - hallatszott a vonal túloldalán.

-   Jim Donaghue vagyok! - mutatkozott be. - Az imént hívtak engem.

-   Üdvözlöm Donaghue ügynök! Kapcsolom Dr. Moore-t.

Dr. Moore a harmadik csengésre felvette és hivatalos hangon bemutatkozott.

-   Jim Donaghue vagyok doktor úr, hívott engem.

-   Igen Donaghue ügynök. Köszönöm, hogy visszahívott!

-   Ez természetes! Mi történt doktor úr?

-   Lenny Maraccio ma reggel meghalt.

Donaghue megdöbbent, de lassan kénytelen volt magához térni. Tehát Lenny Maraccio, az FBI egykori vezető különleges ügynöke és az ő társa…, Idaho réme, a hírhedt Vérengző nincs többé…! Fura módon valamiféle megkönnyebbülést érzett.

-   Hogy történt? - kérdezte.

-   A páciens az éjjel agyvérzést kapott, aminek következtében összeomlott a keringése és a szíve nem bírta tovább.

-   Elképzelhető, hogy a kezelésére használt… gyógyszerek okozták a halálát?

-   A boncolás még nem fejeződött be de az én véleményem az, hogy a páciens állapotának szinten tartására használt gyógyszerek közvetlenül nem járulhattak hozzá a halálához.

-   Na persze! - gondolta Donaghue. - Alig vártátok már, hogy elpatkoljon.

Fújt egy nagyot, hogy lehiggadjon, megköszörülte a torkát, aztán újra beleszólt a kagylóba.

-   Köszönöm, hogy tájékoztatott doktor úr!

-   Nincs mit Donaghue ügynök! Óhajtja, hogy átküldjem önnek Lenny Maraccio aktáit?

-   Ha minden igaz, a kapcsolattartási adatok között talál egy email címet. Megtenné, hogy oda továbbítja? Tudja, hivatalosan nem én vagyok az illetékes az ügyben.

Azt már nem tette hozzá, hogy azért lett ő a közvetlen kontakt, mert a hivatalnál mindenki más igyekezett gyorsan elfelejteni Lenny Maracciot.

-   Természetesen Donaghue ügynök! Amint megvan a boncolási eredmény, azonnal elküldöm.

-   Köszönöm! Viszont hallásra Dr. Moore!

-   Viszont hallásra Donaghue ügynök!

Letette a telefont és állát a kezeire támasztva egy percig csak maga elé bámult. Aztán egy mély sóhajtás után újra felemelte a mobilt. Evelyn száma még mindig a „Kedvencek” között volt. Gyorsan rányomott a hívás gombra és amíg kicsengett, azon gondolkodott, vajon hiányzik-e még neki a nő.

Ő és Dr. Evelyn Larkin még a Vérengző utáni hajsza során kerültek közel egymáshoz. A nő vele tartott a fővárosba, amikor Donaghuenak felajánlotta az iroda, hogy vezesse az új, illetve megoldatlan sorozat- és tömeggyilkoságok felderítésére létrehozott ügyosztályt.

Egy darabig jól megvoltak és a jónevű doktornőnek kitűnő állása volt az Egyetemi Kórházban, de valójában utálta Washingtont. Ezen kívül, bár sohasem hibáztatta Donaghuet, mindig ott feszült köztük egy kis szakadék, amiért Maraccio megölte Evelyn egyik kolléganőjét is. Végül, emiatt a ki nem mondott, soha át nem beszélt probléma miatt, eltávolodtak egymástól és rövid idő alatt ki is hűlt a kapcsolatuk. Ezt látszott igazolni az is, hogy alig egy évvel később, Evelyn azonnal igent mondott, amikor visszahívták osztályvezetőnek a régi munkahelyére. A félhivatalos megkeresés után tíz nappal már haza is költözött Idahoba. De azért még jóban voltak.

-   Szia Jim! - köszönt bele Evelyn a telefonba. - Mi újság?

-   Szia Evelyn! - megköszörülte a torkát, mert nem tudta hogy kezdje el, de aztán belevágott. - Maraccio meghalt ma reggel.

Egy pillanatig csend volt a vonal végén, aztán a nő halkan válaszolt.

-   Sajnálom!

Ezt Donaghue nem nagyon hitte el. Kicsit törleszteni akart Evelynnek, amiért az pillanatok alatt faképnél hagyta, bár ez Maraccio halála kapcsán nem volt épp helyénvaló. Ráadásul nem is volt köze kettőjükhöz. De azért nem állhatta meg.

-   Valóban?

Hallotta, hogy Evelyn nagyot sóhajt a vonal túlsó felén, aztán egy ajtó csukódásának a zaja szűrődött be a telefonba.

-   Nem Jim, egyáltalán nem sajnálom de szerintem ezt magadtól is tudod! Ahogy én is tudom, hogy Maraccio nem csak a társad hanem a barátod is volt. Ezt tiszteletben tartom de attól még egy rohadt állat volt! Megölte a családját, egy csomó embert és Amy-t is.

- Tudom. - felelte Donaghue. - Csak gondoltam, szólok.

-   Köszönöm! - Evelyn hangja tárgyilagos volt. - Tehetek érted valamit?

-   Semmit! Vigyázz magadra! - ez elég idétlenül hangzott. - Szia!

-   Szia!

Miután befejezte a hívást, kikapcsolta és eltette a laptopot, aztán bezárta az irodáját és felliftezett az igazgatósági szintre. Főnöke éppen telefonált de intett neki, hogy mindjárt befejezi. Úgy is volt. Hamarosan újra intett, hogy végzett.

-   Szevasz Jim! Gratulálok az ügy megoldásához, szép munka volt!

-   Szevasz! Hudson Page ügynöké az érdem. - felelte szerényen Donaghue.

-   Meg a tiéd! Mit tehetek érted Jim?

Donaghue úgy döntött, a kellemetlenebb végével kezdi.

-   Az előbb hívtak a St. Helensből. Maraccio meghalt.

Gavin Butler igazgató arcán árnyék futott át, aztán igyekezett úgy tenni, mintha nem érintette volna meg az iménti hír. Pedig nagyon is megérintette. Megkönnyebbült.

-   Sajnálom Jim!

Kezdett elege lenni a sajnálkozásból. Főleg azért, mert sem Evelyn, sem az igazgató nem gondolta komolyan.

-   Nem számít! Talán jobb így mindenkinek.

Butler hálás volt Donaghuenak, amiért kiutat engedett neki a kényelmetlen helyzetből.

-   Elintézem a főnöknél, hogy saját halottunkként temessék el. Ennyivel tartozunk egy egykori ügynöknek, még akkor is, ha…

Nem fejezte be és ezért most Donaghue volt hálás neki.

-   Köszönöm! Igazából azért jöttem, hogy szóljak, ha fentről nincs semmi, akkor lelépek egy kicsit előbb.

-   Persze, menj csak! Két hét, mi? - cinkoskodott Butler. - Se térerő, se internet, se fényszennyezés. Csak horgászás, sör és csajok!

Donaghue kötelességszerűen felnevetett.

-   Úgy valahogy!

-   Jó pihenést Jim!

-   Kösz Gavin! A központnak és a fiúknak meghagytam, hogy üzenjenek, ha van valami. Néha majd ránézek a telefonra.

-   Oké! Viszlát!

-    Szevasz!

Haza metrózott, főzött egy kávét, hogy elég legyen az útra is, aztán bedobta az előző este összepakolt hátizsákját a kocsija csomagtartójába. Megsimogatta a Volvo fényezését és beült a volán mögé. A terepjáró csaknem húsz éves volt, de kitűnően karban tartotta. Egyszerűen imádta. Egy ismerősétől vette meg, nevetséges ezer dollárért és soha egyetlen percig sem bánta. Elindította, élvezte egy pillanatig a motor duruzsolását, aztán kihajtott a garázsból és elvegyült a péntek délutáni, washingtoni forgalomban, hogy mielőbb a Liberty-gát mellett álló házához érjen.

Második fejezet

Donaghue hétvégi háza nem az a tipikus középosztálybeli nyaraló volt. A gáttól alig negyed mérföldnyire, egy farmon állt, és a XX. század elején-közepén, cselédlakként funkcionált. James és Donna Walsh, a farm tulajdonosai valójában nem eladni szándékozták a házat, hanem kiadni. Egy vállalkozásnak, építőipari cégnek vagy idénymunkásoknak.

Donaghuenak azonnal megtetszett a hely és miután leegyeztette az időpontot a házaspárral, egy hétvégén leugrottak Evelynnel megnézni. Azonnal elvarázsolta a hely. Kikérte Evelyn véleményét is, neki is tetszett, de végül ráhagyta Donaghuera a döntést. A gépek zaja már nem hallatszott el oda és Donaghue kifejezetten egzotikusnak találta, hogy egy-egy haszonállat vagy akár egy egész csorda időnként arra vetődött a legelőkről. Külön vonzerőt adott a rönkháznak, hogy a környékén nem volt térerő. Ha az ember telefonálni akart, akkor vagy kiment a Wards Chapel–Mariottswille Road kereszteződéséhez vagy ha szerényebb vételi lehetőségekkel is beérte, akkor a háztól százharminc yardnyira egy kis dombocskán volt némi térerő. Donaghue nem érte be egy egyszerű bérlettel, hanem kerek-perec vételi ajánlatott tett a házra. A házaspár meglepődött és egy kicsit ódzkodott is, de végül két nap gondolkodás után ráálltak. Elintézték a teendőket és alig három hét múlva Donaghue átvette a kulcsokat. James felajánlotta, hogy átvezetik oda is az internetet, de Donaghue ezt visszautasította. Pont jó volt ez így és valahányszor hosszabban időzött itt, a házaspár mindig vendégül látta őt egy estére. Egészen jó barátok lettek. Egy kellemes grillvacsora és a hozzá tartozó jó hangulatú sörözés közben bevallották neki, hogy csak azért egyeztek bele az adásvételbe, mert egy ismert FBI ügynökről volt szó.

Ahogy Donaghue behajtott a farmra, Donna messziről leintette. Mire odaért a nőhöz, már James is ott állt a felesége mellett.

-   Helló Jim, hogy s mint?

-   Sziasztok! Kösz, megvagyok! Ti?

-   A szokásos. - mosolygott az asszony. - Ezúttal meddig maradsz?

-   Két hétig!

-   Akkor lesz időnk összeröffenni egy kis sörözésre! - vigyorgott James.

-   Pontosan ezért vezettem ennyit ebben a döglesztő melegben. - bólintott fapofával Donaghue.

Nevettek, aztán búcsút intett a házaspárnak és elindult a házhoz. A birtokon lévő tó felszínén, ami inkább állatitatóként funkcionált, megcsillant a délutáni napfény. Donaghue kinyitotta a ajtót, alaposan kiszellőztetett és enyhe kísértéssel nézte a horgászbotjait. Mióta visszatért Idahoból, rákapott a horgászásra. Nem mintha fogni akart volna bármit, inkább a nyugalom miatt élvezte ezt a ténykedést. Félretette az ötletet és inkább kisöpörte a port, kipakolta a kaját, vágott némi fát, hogy az esti vacsoráját szabad tűzön készíthesse el. James kutyái tíz körül jelentek meg, ami csalhatatlan jele volt annak, hogy a házaspár bezárta a farm kapuit. Donaghue testvériesen szétosztotta a sülthúsból kiszedett csontokat a kutyák között, aztán éjfélig olvasott a tornácon.

Harmadik fejezet

Vasárnap már érezte, hogy az elmúlt hetek feszültsége lassan alább hagyott. Kifejezetten jól érezte magát. Örömmel elfogadta James vacsora meghívását. Utána megittak néhány sört, beszélgettek, nagyokat nevettek. Rendkívül hálás volt a házaspárnak, hogy azok soha nem faggatták a munkájáról. Hétfőn elment a gáthoz, horgászott, nézelődött, gyönyörködött a tájban. Nem fogott semmit, de nem is azért ment oda. Élvezte a nyugalmat.

Kedden ismét lesétált a gáthoz, aztán az egy évvel ezelőtt felfedezett ösvényen, a tó partján elment az állami rendőrség lőteréig, majd onnan vissza. Ez a kellemes négy mérföldes séta elég volt hozzá, hogy előkészítsen egy még kellemesebb délutáni szunyát. Este kiment a dombhoz és bekapcsolta a telefonját. Nem hitte, hogy bármi fontos történt volna a távollétében és Butler biztosan megtalálná a módját, hogy előkerítse ha kell, de azért meg akart adni minden segítséget az embereinek, ha azoknak szükségük lenne rá. A telefon feljelentkezett a hálózatra, aztán nagyjából egy perc múlva érkezett egy üzenete. A központból jött. Nem tűnt fontosnak. Egy Thomas Wilbur nevű férfi kereste telefonon és kérte, hogy hívja vissza. Elküldték a számát is. Újra elolvasta az SMS-t, de hirtelen fogalma sem volt róla, hogy ki ez az ember és miért akart vele beszélni. Kikapcsolta a készüléket és visszament a házba. Evett, olvasott, aztán lefeküdt aludni.

Másnap, a reggeli kávé után ugrott be neki a név. Thomas Wilbur, azaz Tom Wilbur. A Vérengző ügyének egyik kulcsfigurája. Az egykori akciós zsaru, aki megzsarolt egy FBI ügynököt, hogy felvetesse magát az irodához. Donaghue előtt felrémlett az epizód, amikor kiprovokálta, hogy Wilbur rátámadjon és ezzel ürügyet adjon neki arra, hogy letartóztassa. Aztán a fickót piedesztára emelték, majd az FBI nyomására kigolyózták a rendőrségtől.

-   A francba! - szűrte a fogai között.

Vajon mit akarhat tőle? De annyira nem érdekelte a dolog, mert sokkal nagyobb szükségét érezte a felhőtlen kikapcsolódásnak.

Megpróbált megfeledkezni az üzenetről, de időről időre visszalopakodott az agyába a gondolat. Valamiért úgy érezte, utánanyúlt a múlt. Miért pont akkor jelentkezett Wilbur, amikor Maraccio meghalt? Vajon csak véletlen? És egyáltalán miért lépett vele kapcsolatba ez a bukott zsaru, akit lényegében ő fosztott meg a karrierjétől azzal, hogy elkapta egy rakás törvénysértésért.

Végül, csütörtök este bevágta magát a Volvoba és elindult a Woodlands felé, hogy bevásároljon. Csak később vallotta be magának, hogy ez a bevásárlás pusztán ürügy volt Tom Wilbur visszahívására.

Több kisebb üzletet is maga mögött hagyott a Liberty-n, mert arról győzködte magát, nem biztos, hogy mindent megkap, amit venni akar. Ez a városrész már bőven Baltimore külvárosa volt, de végül megállította a kocsit a Food Lion parkolójában. Leállította a motort, felhúzta az ablakot, végül újra elindította és újra lehúzta az ablakot. Kimásolta az SMS-ből a megadott telefonszámot, letiltotta a hívószámkijelzést és rányomott a hívásra. A hatodik csengetésre vették fel és egy ellenszenves férfihang szólt bele.

-   Tessék, Johnny gumi! - a háttérben furcsa zajok keveredtek valami felismerhetetlen beszéddel.

Donaghue értetlenül nézett a kijelzőre. Mi a franc? Wilbur vagy valaki szórakozik vele és egy amatőr pornó stúdió számát adta meg neki? Mi az, hogy Johnny gumi?

-   Halló? - szólalt meg újra a hang.

-   Tom Wilburt keresem. - mondta Donaghue.

-   Wilburt? Mindjárt szólok neki. - a férfi elvette a szájától a kagylót és elkiáltotta magát. - Wilbur! Hé, Wilbur! Telefon!

Donaghue várt, de a fickó az udvariasság legcsekélyebb jelét sem nyilvánította ki azzal, hogy szóljon neki, mindjárt jön a hívott. Végül, vagy fél perc múlva, kissé tompán, újra hallotta az ellenszenves hangot.

-   Mi van te seggfej, már megint az irodára irányítottad a hívásaidat?

-   Kapd be John! - hallotta a választ a Donaghue és ez a hang ismerősnek tetszett a régmúltból, aztán Wilbur végre átvette a kagylót. - Tessék, Wilbur?!

-   Jim Donaghue vagyok.

-   Egy pillanat! - mondta neki Wilbur és aztán elhallgatott.

Donaghue nem értette, végül rájött. Az exzsaru arra várt, hogy magára maradjon. Ezt erősítette John elfojtott hangon érkező mondanivalója is.

-   Ajánlom, hogy ne lógj órákig a ’fonon Wilbur!

Néhány másodperc múlva Wilbur beleszólt a kagylóba.

-   Itt vagyok Donaghue ügynök. Örülök, hogy visszahívott.

-   Ezt nehéz elképzelnem Wilbur tiszt! - csúszott ki Donaghue száján, de már mindegy volt. - Mit szeretne tőlem?

-   Nem vagyok már rendőr ügynök úr de ezt maga nagyon jól tudja. - Wilbur egy pillanatra elhallgatott, aztán kicsit halkabbra fogva folytatta. - Azt hiszem van itt egy ügy, ami érdekelheti.

-   Miért nem fordul a helyi hatóságokhoz Tom? - tette fel a kézenfekvő kérdést Donaghue, mert kezdett nem tetszeni neki ez a beszélgetés.

-   Vissza tud hívni két óra múlva? Akkor nyugodtabban tudnánk beszélni.

Donaghue az órájára nézett. Wilbur szórakozik vele? Hajlott rá, hogy igennel feleljen saját kérdésére, de az ösztöne azt súgta, tegye meg amit a másik kér tőle.

-   Rendben! Két óra múlva hívom.

-   Köszönöm! - felelte Wilbur, aztán köszönés nélkül letette.

Idegőrlő két óra volt. Donaghue bevásárolt. Annyira elhúzta az időt, hogy már a pénztáros is gyanakodva méregette, mikor fizetett, de így is volt még majdnem ötven perce a határidőig. Átment az út túloldalára és a Savoy Plázában keresett egy éttermet. Rendelt, de csak turkálta az ételt. Végül kiment a kocsijába, megint letiltotta a hívószám kijelzést a telefonján és tárcsázott.

- Wilbur!

-   Itt Jim Donaghue! - felvette a beszélgetés fonalát ott, ahol korábban abbahagyták. - Szóval? Miért nem a helyi hatóságokhoz fordul az észrevételeivel Tom?

-   A helyi hatóságok szart sem csinálnak.

-   Miről van szó Tom? Rátér a lényegre vagy leteszem?!

Wilbur sóhajtott, aztán végre kimondta.

-   Azt hiszem, egy sorozatgyilkos ténykedik itt.

Most Donaghuen volt a hallgatás sora. A háttérből hosszú dudaszó hallatszott, majd egy autó süvített el.

-   Ott van még Donaghue ügynök?

-   Itt vagyok. Miből gondolja ezt és miért engem keresett meg vele? Egyáltalán hol van most?

-   Nézze Donaghue ügynök, tudom …én tudom, hogy nem indultunk túl jól egymással, de… az az én hülyeségem volt. Itt viszont valami nagyon nincs rendben. - Wilbur most majdnem fél percig hallgatott, de a mivel a légzése behallatszott a mikrofonba, Donaghue tudta, hogy a vonal még él. - Mindenféle pletykák keringenek, de …olyan, mintha itt mindenki tudna mindent. Itt… itt soha nem vagy egyedül és …és négy különös haláleset is történt. Meghalt egy nő tavaly ilyenkor. Elütötte egy aratógép. A nő, aki vezette… aki elgázolta, öngyilkos lett. Aztán tavasszal meghalt a pap. Elütötte a vonat. Éjjel a sötétben… Most meg meghalt az a fatelepi fickó. Ez nem …nem balesetek voltak!

Donaghue nem tudta eldönteni, hogy Wilbur részeg vagy bedrogozott. Számára teljesen érthetetlen volt ez a szöveg és a volt akciós zsaru úgy beszélt, mintha neki ismernie kéne a részleteket és a helyszíneket. Meg kellett kérdeznie.

-   Iszik, Tom?

A válasz megint nagyon lassan jött.

-   Nem vagyok részeg.

-   Nem ezt kérdeztem.

-   Igen, néha iszom… Olyankor, amikor …amikor magam előtt látom az áldozatokat és…

Nem fejezte be a gondolatot és Donaghue fejében felrémlett, hogy Wilbur esetleg megbuggyant. Mondjuk nem csodálkozott volna rajta. Úgy gondolta, hogy a férfi csak ki akart mondani valamit, valaki olyannak, aki ismeri a történetét. Márpedig ő aztán ismerte. Hirtelen megszánta az egykori rendőrt, akit az ambíciói belehajszoltak a bukásba.

-   Nézze Tom…, talán az lenne a legjobb, ha megpróbálna igénybe venni valamiféle segítséget.

-   Nem kell nekem segítség! De itt akkor is történik valami és …és ezt fel kell deríteni, mielőtt még többen meghalnak. Hinnie kell nekem Donaghue ügynök! Nézzen utána, maga megteheti.

-   Honnan veszi, hogy én megtehetek bármi ilyesmit, Tom? Nem tudom hol van most de ha úgy érzi, hogy a helyi hatóságok nem boldogulnak egy esettel vagy figyelmen kívül hagynak bizonyító erejű tényeket, akkor felkeresheti a helyi FBI irodát is.

-   Ez a maga asztala Donaghue ügynök! Olvasok újságot és …néhány srác a régi gárdából még szóba áll velem olykor… Szóval tudom, hogy a maga részlege viszi az ilyen ügyeket. Itt egy sorozatgyilkos dolgozik. Nézzen utána ennek a három esetnek! Mindegyiket balesetként kezelték.

-   Hogy nézzek utána bárminek, ha azt sem tudom, hogy hol van most, Tom?

-   Kentucky, Hardin megye. White Hill környéke. A Sheriff hivatala…

Ekkor a vonal megszakadt. Donaghue próbálta visszahívni Wilburt, de nem járt sikerrel. Más az sem érdekelte, ha Wilbur megtudja a mobilszámát, úgyhogy hagyott neki egy hangüzenetet és küldött egy SMS-t is. De nem jött rá válasz. Még egy fél órát várt, akkor újra próbálta de semmi. Dühös lett és a pokolba kívánta Tom Wilburt a lázálmaival együtt. Átkozta magát, amiért hagyta, hogy egy alkoholista, kigolyózott rendőr így beleszarjon a szabadságába. Míg haza felé autózott, azt kívánta, bárcsak visszapörgethetné az időt. Beúszott a szeme elé a kép, ahogy az akciós zsaru az ő egykori társával birkózott a védett ház konyhájában és megpróbálta leszúrni a Vérengzőt. Ha újra ott lenne, most inkább lelőné Tom Wilburt.

Másnap újra kiment a gáthoz horgászni, de két halat is elszalasztott, mert nem figyelt oda. Állandóan elkalandoztak a gondolatai és hol a Vérengző ügyét idézte vissza, hol a tegnap esti telefonbeszélgetés zagyvaságait. Néhány óra múltán dühösen összeszedte a felszerelését és inkább visszament a faházba. Evett, lefeküdt pihenni, de alig fél óra múlva felébredt. Céltalanul rakosgatta a dolgait és a berendezési tárgyait, aztán kávét főzött. Olvasni próbált, de harminc oldal után rájött, hogy egy sort sem jegyzett meg a könyvből. Végül öt óra után átöltözött, magához vette a legszükségesebb dolgait, bevágta magát a kocsiba és elindult. Vissza Washingtonba.

Negyedik fejezet

Az esti csúcsforgalom erősen akadályozta a haladásban, így jóval a hivatali munkaidő után érkezett csak meg az irodához. Az éjszakai őrség nagyon komolyan vette a munkáját, de Donaghuenak ez ellen soha nem volt kifogása. Igazolta magát és megválaszolta a kérdést, hogy mi a látogatása célja. Arra viszont nem tudott még mit mondani, hogy meddig marad. Miután átestek ezen a procedúrán, az őr előtt a pulton felvillant két tenyér sematikus rajza, majd rövid idő múlva a bal kéz gyűrűs és a jobb kéz hüvelykujjánál kivörösödött a képernyő. Donaghue ráillesztette az ujjait a pontokra. Mikor az ujjbegyeknél zöldre váltott a jelzés, beléphetett. Tudta, Butler értesítést kap majd róla, hogy ő hivatali időn kívül, ráadásul szabadság alatt belépett az épületbe, de ez nem zavarta. Felliftezett az irodájába és elővette az elzárt laptopját. Bejelentkezett, majd lekérte az adatokat, amikre kíváncsi volt. Elsőként Tom Wilbur aktáját.

A leszerelése óta, az FBI folyamatos megfigyelés alatt tartotta az exrendőrt. Az iratokból megtudta, hogy Tom Wilbur nagyjából nyolc hónapig maradt Idahoban miután eltanácsolták. A hivatal azt is tudni vélte, hogy ekkorra fogyott el a pénze. Munkát sehol nem kapott és a bár egészen Cassia megyéig elment, egyetlen rendőrség vagy sheriff hivatal sem volt hajlandó felvenni. Ezen mondjuk Donaghue nem csodálkozott. Az FBI megjelölte Tom Wilburt és ez már-már stigmának számított rendvédelmi körökben. Nagyjából egy évvel ezelőtt minden ingó és ingatlan vagyonát pénzzé tette és Kentucky államba költözött. Hogy miért, az a papírokból nem derült ki. A Vérengző ügye óta nem volt vele gond, hacsak az nem, hogy háromszor is letartóztatta a Hardin megyei sheriffhivatal verekedésért és egyszer garázdaságért. Legutóbb két hete. Ez mondjuk nem lepte meg Donaghuet, az viszont annál inkább, hogy mindig megúszta pénzbírsággal. Nem sok további érdekességet talált az aktában, úgyhogy behívta a másik anyagot. A Hardin megyei sheriffhivatal elmúlt évi ügylistáját. Elég tisztességes mennyiség volt, de ennek a legnagyobb része az ő számára érdektelen volt. Az ingatlanadó beszedésével kapcsolatos problémák nem érdekelték. A közlekedési szabálysértések sem. Szűkítette a keresést az őt érdeklő esetekre. Hamar megtalálta, amit keresett. A négy haláleset aktáját. Úgy találta, hogy a sheriff nyomozói jó munkát végeztek, bár egy jelentésből ezt nem volt könnyű megítélni.

Abigail Hayes-t valóban egy aratógép ütötte el. A baleset során a test súlyosan roncsolódott. Ezt Donaghue el tudta képzelni. A gond csak az volt, hogy a nő szervezetében nagy mennyiségű altatót és nyugtatót találtak. A nyomozás megállapította, hogy ezekhez a gyógyszerekhez könnyedén hozzájuthatott, mert Abigail Hayes a White Mills patika tulajdonosának volt a felesége. A nyomozók jelentéseiből kiderült, hogy a nő minden bizonnyal öngyilkossági szándékkal készült a tettére, mert a halála idején a férj Louisville-ben volt egy gyógyszerészeti konferencián. Amikor a sheriff hivatal a visszaérkezése után kihallgatta, a férj azt mondta, hogy nem érti a felesége tettét, mert semmi nem utalt rá, hogy depressziós lenne vagy bármi más oka lett volna rá, hogy eldobja az életét.

A kórboncnoki jelentés elég gyomorfogató volt. A nőt valósággal szétkaszabolta a jármű, majd a maradványok egy részén át is haladt, mert a vezetője a sokktól nem tudott reagálni és így megállni sem. A legfurcsább talán az volt, hogy kombájnt szintén egy nő vezette. Mrs. Levi Hunt, lánykori nevén Emily Ferguson, a föld tulajdonosa. A jelentésből kiderült, hogy amikor Abigail Hayes egyik letépett keze a vezetőfülke ablakának csapódott, Mrs. Hunt elájult. Csak jó száz yarddal a baleset tényleges helyszíne után tudott megállni és segítséget hívni. De az is ott állt, hogy Mrs. Hunt enyhén ittas volt a baleset idején. Az elsőként kiérkező sheriffhelyettes sokkos állapotban talált rá a járműtől ötven jardnyira. A nő egy régi kút mellett ült és annak vasállványába kapaszkodott. Két hónappal a baleset után, Mrs. Hunt öngyilkos lett. Felvágta az ereit egy, a birtokukon álló, használaton kívüli épületben. A holttestet a férj, Mr. Levi Hunt találta meg másnap, mikor a felesége keresésére indult. A kórboncnoki jelentés itt is egyértelmű volt. Mrs. Hunt ivott és beszedte azokat az antidepresszánsokat, amiket az utókezeléskor kapott, majd szabályos vágásokat ejtett a kezein és elvérzett. A nyomozás során a férjet is kihallgatták, de ő egy alkalmi munkással és egy állandó alkalmazottal együtt a saját húsüzemében dolgozott a halál idején, így gyanún felül állt.

Donaghue elgondolkozott. Ez elég abszurd, de semmi nem utalt rá, hogy egy sorozatgyilkos első áldozatáról vagy áldozatairól lenne szó. Nem volt igazán egyértelmű, hogy Abigail Hayes mit keresett azon a földön de a körülmények alapján simán lehetett öngyilkosság. Persze, hogy miért, az más kérdés de ez akkor sem mutatott tovább egy szerencsétlen drámánál. Donaghue behívta a második aktát.

Caleb Perkins lelkész tavasszal halt meg egy sajnálatos balesetben. Donaghue azonnal megállapította, hogy Wilbur nem volt képben teljesen a történtekkel, mert neki papot mondott és nem lelkészt. Még ha az exzsaru nem is tudja, hogy pontosan mi is a különbség a két titulus között, tíz év rendőri munka után ez akkor is megmaradhatott volna a fejében. Donaghue elhessegette a Wilburrel kapcsolatos kifogásait és inkább az ügy irataira koncentrált.

A lelkész felesége elmondta a nyomozóknak, hogy késő este hívták a férjét, mert egy haldoklónak kellett segítenie. A lelkész tíz perccel a hívás után el is indult és a feleség nem aggódott, mert egy ilyen vigasztalás sokáig eltarthat. Hajnalban a sheriff kereste fel és közölte, hogy a férjét halálos baleset érte. Át akart kelni a síneken, hogy a haldokló házához menjen de elbotlott. Beverte a fejét, elvesztette az eszméletét és elütötte a vonat. A nyomozás megállapította, hogy a hívás rossz tréfa volt, mert akikhez a lelkésznek mennie kellett volna, nem tudtak semmiről. A híváslistáik igazolták a feltételezést.

Ez a körülmény óriási felháborodást váltott ki a közösség tagjai között. Az egyik tanú, a közösség egy tevékeny tagjának állítása szerint, sajnos nem egyedi eset volt, mert többször is előfordultak ilyen otromba viccek. Nem csak velük, hanem más közösségek és egészen más tevékenységet folytató állampolgárok kapcsán is. Ezt az állítást látszott igazolni, hogy Wyatt Hamilton sheriff, aki maga is aktívan részt vett a nyomozásban, elrendelte egy korábbi ügy újabb vizsgálatát, amikor egy másik egyház képviselőjét hasonló módon csalták el a paplakból és amíg úton volt, betörtek a házba és kifosztották a helyet. Mint kiderült, a szál vakvágány volt. Abban az ügyben nem történt haláleset. Az, ellentétben Caleb Perkins esetével, egyszerű, trükkös-betörés volt.

Ezek a körülmények utalhattak volna gyilkosságra, leginkább azért, mert a lelkész nem autóval indult el éjszaka, hanem gyalog. Ráadásul nem is az úton, hanem a házuk mögötti keskeny erdősávon át, ahol aztán át kellett mennie a vasútvonalon, majd egy szántóföldön. Viszont az áldozat felesége elmondta, hogy a férje a vacsorához megivott két pohár bort és a ház ahová hívták, alig hatszáz jard azon az útvonalon, amin a lelkész elindult. Donaghue megítélése szerint, a magyarázat elfogadható volt. Nem kívánta minősíteni senki italozási szokásait de azt mindenesetre értékelte, hogy a férfi nem ült autóba ittasan. Nem mintha ez számított volna most már.

A kórboncnoki jelentés egyértelmű volt. A fejet ért ütés miatt halt meg az áldozat. Már nem élt, amikor a vonat elütötte és derékban kettészakította, illetve levágta az egyik kezét. A boncolás során bebizonyosodott, hogy fém szilánkok vannak a fejen lévő sebben, amit megmagyarázhatott a holttest vélt pozíciója és egy, kimutathatóan a sínre került, már megalvadt vérnyom. Utóbbi kétségtelenül az áldozattól származott és az állagából a szekértő kiderítette, hogy legalább 45-60 perccel a gázolást megelőzően került oda.

Donaghue agyán hirtelen átfutott, hogy Caleb Perkins fejének elég nagy erővel kellett odacsapódnia, hogy fémszilánkok fúródjanak a bőrbe. Viszont ha így volt, akkor hogy-hogy nem csattant szét a koponya? Egyelőre félretette ezt a kérdést és olvasott tovább.

Azt, hogy a mozdonyvezető miért nem vette észre a síneken fekvő áldozatot, igazolta a helyszíni szemle. A lelkész lámpája ott volt, de az esés következtében eltört, nem világított. A fényviszonyok gyengék voltak és a vonat annál a sebességnél akkor sem tudott volna időben megállni, ha a vezető történetesen időben észleli a sínen fekvő testet.

Donaghue számára ez sem tűnt kirívónak. Ott volt persze az a hívás, amivel elcsalták otthonról a lelkészt de mivel a sheriff saját maga is vizsgálta ezt a szálat egy másik ügy kapcsán és több tanú állította, hogy voltak hasonló esetek, ezért nem volt értékelhető a nyom. Donaghue kezdte úgy érezni, hogy Tom Wilbur valóban orvosi eset. Akár paranoiás, akár alkoholbeteg vagy drogos, minden bizonnyal rémeket lát és túllihegi az eseteket. Az ő előéletével ez persze akár érthető is lenne de Donaghue azért elég morbid fordulatnak tartotta a dolgok ilyentén alakulását. Viszont ha már belekezdett, nem akart félmunkát végezni, úgyhogy behívta a negyedik aktát.

Ez már érdekesebb volt. Legalábbis a körülményeket tekintve, ugyanis itt felvetődött a gyilkosság lehetősége is. A haláleset két héttel ezelőtt történt. Az áldozat, Roger Hicks egy helyi fafeldolgozó telep vezetője volt. Többször is összetűzésbe került a törvénnyel. Hat alakalommal bírságolták meg különböző okok miatt és ült is négy hónapot csalásért. Több ügyfele tett panaszt ellene, hogy átverte őket és komoly adósságokat is felhalmozott. A halála előtti héten az egyik favágó vállalkozás tulajdonosai, két testvér, alaposan összeverték Mr. Hickset a telep udvarán. A verésnek a kiérkező rendőrök vetettek véget. Amikor járőrök kiérkeztek, a verekedő testvérek éppen azt üvöltözték, hogy megölik a sértettet. Állításuk szerint, Hicks átverte őket egy szállítmány fa árával. A következő héten Hicks meghalt.

A vizsgálat szerint ittas volt és az egyik fűrészgéppel levágta a kezét. A sérüléstől és a vérveszteségtől kábán, elesett és beverte a fejét egy nagyobb szálfa végébe. A boncolás azt állapította meg, hogy a vérveszteségbe halt bele. Felvetődött az idegenkezűség lehetősége és a nyomozók értelemszerűen kihallgatták a két testvért is, akik megverték az áldozatot az előző héten. Azt vallották, hogy részegen feküdtek otthon de ezt az állításukat nem tudták igazolni. További gyanúra adott okot, hogy a kocsijukat látták az egyik kocsma mögött a délután és az este folyamán. A testvérek azt állították, hogy az alkalmazottjuk kérte kölcsön a kocsijukat, neki viszont alibije volt. A délután folyamán beszólt a kocsma pincérnőjének és Tom Wilbur leütötte.

- Tehát ezért tartóztatták le! - gyulladt világosság Donaghue fejében.

Olvasott tovább. A leütött férfi, Jack Burton, egy barátjához ment a verés után, ott éjszakázott, majd reggel, mivel még mindig rosszul volt, a barát bevitte Elizabethtown-ba, a kórházba. Két napig tartották bent megfigyelésen, agyrázkódás miatt. Így újra előkerültek a testvérek, mert nekik még mindig nem volt alibijük és halálosan megfenyegették az áldozatot. Ráadásul mindketten ültek már testi sértésért és garázdaságért. A letartóztatásuk előtt azonban előkerült egy, pontosabban két tanú, akik igazolták, hogy látták az egyik Alabamát a házuk udvarában. A férfi kijött a házból vizelni. A tanúk, fiatalkorú személyek voltak, az Alabama fivérek háza mögötti erdőben sétáltak. A kihallgatásuk során kiderült, hogy a fiatalok egy kis tiltott szexuális kaland kedvéért jártak ott. Ebből aztán megint csak nagy balhé kerekedett, mert a két család ősidők óta gyűlölködik egymással valami vallási nézetkülönbség miatt. Az egyik család katolikus, a másik baptista. Amikor kiborult a bili, a lány apja kétszer megütötte a fiút, amire a szülők egymásnak estek és a dulakodás során az egyik sheriffhelyettes is megsérült. De a nyomozók a vallomások alapján igazolva látták, hogy a gyanúsítottaknak van alibije, így a sheriff balesetként kezelte és zárta le az ügyet.

Donaghue hátradőlt a székében. Hát ez nem sok. Egy baleset, ahol a két érintett meghal. Mindketten öngyilkosok lesznek. Tanú és gyanús körülmény nincs. Egy baleset, ahol az áldozatot elcsalják otthonról. Gyanús körülmény, de mivel többször volt ilyen és se tanú, se idegenkezűségre utaló jel nincs, ezért majdnem biztos, hogy baleset történt. A negyedik megint egy baleset, ahol nincs gyanús körülmény, de van gyanúsított, akiknek ráadásul indítéka is lenne, viszont nekik meg alibijük van. Tom Wilbur, kiszuperált akciós zsaru, aki sokat iszik és sokat verekszik. Megveri a negyedik haláleset egyik lehetséges gyanúsítottját, így annak az alibije igazolódik. Miről is beszél akkor Tom Wilbur? És főként, mit akar tőle? Miért kéne neki utánanézni bárminek is és nyomozást indítania? Nem értette. Nem értette, mi kavarta fel annyira Wilburt, hogy hozzá fordult. Pont őhozzá, akinek voltaképpen a bukását köszönheti. Gondolatban összeszedte, amit megtudott, de nem jutott közelebb a válaszhoz. Miért gondolja úgy Tom Wilbur, hogy egy sorozatgyilkos ténykedik a Hardin megyei White Mills környékén? Szerencsétlen balesetek sorának tűnt az egész. Az sem kirívó, hogy egy viszonylag kis körzetben történt mindez. Elég gyakori, hogy egy vidékre rájár a rúd. Az egyetlen közös pont, hogy a négy halálesetből, három személy egy szerencsétlen baleset áldozata lett és abból a háromból kettő beverte a fejét. Ezen kívül mindhárom balesetben csonkolódott a test a haláleset során. Donaghue ezt elég elnagyolt megközelítésnek tartotta, hiszen Abigail Hayes és Caleb Perkins teste szétroncsolódott.

De ez akkor sem elég! Egy gyilkos, aki balesetnek álcázza a tetteit? Lehet, de nem túl valószínű. Ráadásul nincs is semmi közös vonás a halálesetekben. Egyet elüt egy aratógép, a másikat egy vonat, a harmadik részegen megsérül és szétcsapja a fejét egy fatuskón, amikor elesik. Ez nem sok!

Megnyitotta a megyei sheriffhivatal állománylistáját, hogy megnézze kik dolgoznak ott. A sheriff hetedik éve szolgál már, másodszor is újra választották és nagyon valószínű, hogy harmadszor is indulni fog. Donaghuenak úgy tűnt, Hamilton sheriff keményen kézben tartja a megye rendőri állományát. Tiszta letartóztatások, hibátlan adóügyek, szinte semmi szabálytalanság. Két nyomozója is megbízható, tiszta figura. Nem túl rutinosak, de alaposak és becsületesek. Az egyetlen apróság, ami szöget ütött a fejébe, hogy a személyi lapok áttekintésekor rájött, az egyik helyettes a harmadik haláleset gyanúsítottjainak a féltestvére. Közös volt az anyjuk az Alabama fivérekkel. Átnézte a helyettes letartóztatásait, de nem talált semmit. Összevetette az egészet és behívta Billy és Jonathan Alabama aktáját is.

A fivérek apja is favágó volt és összesen nyolc évet ült börtönben. Aztán egy balesetben elvesztette a bal kezét és a fiai ekkor vették át az üzletet. A nyugdíjfolyósító intézet adatai szerint, az idősebb Billy Alabama egy Leitchfield-i öregek otthonában él már több mint öt éve. Most ötvennyolc éves. A fiúk is elég balhésak. Billy harminchat, Jonathan harmincnégy éves. Számtalan esetben kerültek már letartóztatásra és bíróság elé is. Ahogy összevetette a letartóztatásokat a sheriff hivatal jegyzőkönyveivel, a rendszer tisztán és jól láthatóan kimutatta, hogy az Alabama testvérek akkor csendesedtek el némileg, amikor Hamilton sheriff hivatalba lépett és rá egy évre a féltestvérük is rendőr lett. Persze rengeteg balhéjuk volt azután is, de azóta nem álltak bíróság előtt. Ez lenne a titok nyitja? A féltestvér és a tökös sheriff megregulázta őket? Szöget ütött a fejébe a fiúk apja. Idősebb Billy Alabama elvesztette a kezét és utána a fiai átvették az üzletet. Azt persze Donaghue el tudta képzelni, mekkora biznisz lehet egy favágó vállalkozás. De mégis! Az apjuk után rájuk marad az üzlet, mert az öreg elveszti a kezét, ahogy az áldozatok közül is kettő…, illetve három, megsérült a kezén is…. Tulajdonképpen beleillik egy rendszerbe, ha az Alabama fiúknak valóban van bármi köze a halálesetekhez. Egy esetben gyanúsítottak voltak. És a többiben? Hát azok tiszta ügyek voltak! Már ami a nyomozást illeti. Épp ezért nem is vizsgálták őket alaposabban.

-   A francba! - mondta hangosan.

Felkapta a telefont és tárcsázta Tom Wilburt. De csalódnia kellett. Még mindig nem érte el. Lerakta a telefont és újra átgondolta az egészet. És akkor valami beugrott neki. Éppen vissza akart lapozni az aktákban, amikor a telefonja csörögni kezdett. Azt hitte Wilbur hívja vissza, mert közben rájött, hogy ezúttal nem tiltotta le a hívószámát. Nem Wilbur hívta, hanem Gavin Butler, a főnöke.

-   Szevasz Gav! - köszönt bele a telefonba.

-   Jim! Úgy tudtam szabadságon vagy. Mit csinálsz az irodában?

Tehát Butler észrevette az értesítést, hogy ő belépett.

-   Én meg azt hittem, már valami puccos partin társalogsz, pezsgővel a kezedben, a kisujjadat elegánsan eltartva a pohártól.

Butler felnevetett de nem válaszolt, úgyhogy Donaghue tudta, elő kell állnia a magyarázattal. Szépen sorban elmondott hát mindent, onnantól kezdve, hogy megkapta a központ üzenetét Tom Wilbur hívásáról.

- És ezért képes voltál visszajönni? Miért nem állítottad rá valamelyik embered?

Ez a kérdés már neki is eszébe jutott de nem volt biztos benne, hogy a választ meg akarja osztani a főnökével. Aztán rájött, hogy nincs más választása.

-   Wilbur kemény dió Gav és fogalmam sem volt róla, hogy valójában mibe mászott bele. Akár az is lehetséges, hogy…

-   Akár az is lehetséges, hogy így próbál meg csapdába csalni és elkapni, hogy leverje rajtad azt a régi ügyet és a bukását.

-   Eeegen…! - értett egyet vonakodva Donaghue. - Tulajdon képpen ez is benne van a pakliban.

-   Örülök, hogy egyetértesz! Találtál valamit?

Donaghue összefoglalta amit eddig megtudott.

-   Ez nem sok Jim! Sőt, még annál is kevesebb.

-   Tudom, de…

Donaghue elhallgatott, mert miközben a főnökét tájékoztatta, csak úgy öntudatlanul, ösztönösen játszott az egérrel és rákattintott néhány részletre az aktákból, amit amúgy is meg akart volna nézni.

-   De mi Jim? - kérdezte Butler .

-   A kurva életbe! - mondta Donaghue, de ez az információknak szólt.

-   Mi az?

-   Mrs. Young, eltűnt. Nyolc éve már, hogy nyomtalanul felszívódott és azóta senki sem látta vagy hallott róla.

-   Ez roppant érdekes Jim, de ki az a Mrs. Young?

-   Billy és Jonathan Alabama, illetve a féltestvérük, Ronald Young seriff helyettes anyja. Idősebb Billy Alabama felesége. Az eltűnése után vesztette el a kezét az öreg Alabama. Ronald Young akkoriban vádaskodott egy kicsit, de az Alabama fiúk alaposan betakarták. Ronald röviddel utána jelentkezett a megyei sheriffhivatalhoz.

Butler szkeptikusan hümmögött a telefonba, majd gyorsan lehűtötte Donaghuet.

-   Ez még így is kevés Jim!

Donaghue közben újra behívta a mostani áldozatok halottkémi jelentéseit és miután ellenőrzött néhány adatot, csak akkor válaszolt.

-   Nem biztos Gav! Mrs. Young eltűnt, idősebb Billy Alabama balesetet szenvedett, amiben elveszítette a bal kezét. A fiai átvették a boltot és az egyik áldozat kapcsán felmerült a nevük, mint lehetséges elkövetőké. Három halott, három balesetből. Mindhárom áldozat elveszítette a kezét a halálakor. A bal kezüket Gav!

-   Mondd, hogy nem akarsz oda menni Jim!

-   De igen! Most már egyre inkább.

-   Jim! A jelentésekből egyértelműen kiderül, hogy balesetek voltak és minden esetben volt alibije a gyanúsítottaknak.

-   Én akkor sem hiszem, hogy ezek az esetek annyira tiszták.

-   És ezt mire alapozod?

Donaghue újból összefoglalta az egész történetet.

Butler nagyot sóhajtott.

-   Mi a terved?

-   Odamegyek. Adj nekem egy megbízást Gav!

-   Jim!

-   Gav, hagyd hogy körülnézzek! Ha Wilburnek igaza van, és én most már hajlok rá, mert biztos, hogy nem mondott el mindent, akkor még több áldozat lesz. Nem bízom benne és a körmére fogok nézni, de azt nem szabad elfelejtenünk, hogy van némi rutinja a sorozatgyilkosságok terén!

-   Jim!

Donaghue megint nem hagyta szóhoz jutni a főnökét.

-   Nem avatkozom a helyiek dolgába, ha nem tűnik gyanúsnak az ügy és amíg jóvá nem hagyod a nyomozást! Így jó?

-   Jim! - sóhajtott Butler. - Azt akartam mondani, hogy értesítem a Louisville-i irodát, hogy odamész. Ha gond van, kérj tőlük segítséget!

Donaghue meghökkent. Nem számított rá, hogy Butler ilyen gyorsan beadja a derekát. Egy pillanatra átfutott a fején, hogy főnöke éppen a második doktorijára készül és ha az megvan, minden bizonnyal feljebb lép majd. Donaghue nem szokta meg, hogy egy ígéretes karrier előtt álló főnök nem keresztbe tesz, hanem segítséget nyújt. Főleg nem ennyi adat alapján. Úgy érezte Butler megbízik benne és ezzel egyszersmind a munkáját is elismeri. Elhatározta, hogy tartja magát a szavához és mindent szabályosan csinál. Ennyivel tartozott most a főnökének.

-   Oké Gav, nem lesz gond!

-   Ajánlom is! Mikor akarsz menni?

-   Amint felférek egy gépre.

-   Segíthetek még valamiben?

-   Ha már megkérdezted, akkor igen! Szükségem lenne Tom Wilbur lehallgatási jegyzőkönyveire.

-   Mikortól?

-   Az elmúlt egy évből és innentől folyamatosan.

-   Meglesz!

-   Kösz Gav!

-   Nincs mit! Vigyázz magadra és tájékoztass!

-   Úgy lesz!

Miután lerakta a telefont, összeállított egy aktát a dokumentumokból, amik az esethez kapcsolódtak, visszaírta magát szabadságról aktív státuszba, majd nekiállt repülőjegyet keresgélni. Teljesen kiakadt, mert hétfő reggelig egyetlen járatra sem volt már hely. Megnézett más oldalakat is de nem járt sikerrel. Elkezdte fontolgatni, hogy akkor majd kocsival megy. Végül elvetette. Hivatali kocsit nem akart kivenni erre az útra, a sajátjával meg mégsem indulhatott el egy hivatalos nyomozás helyszínére. Pedig, mint utólag bevallotta magának, azért fontolta meg, hogy a Volvoval autózhasson. Kesernyésen elvigyorodott magában, aztán visszatért a légitársaságok oldalára. Ekkor újra csörgött a telefonja. Éppen megeresztett volna egy zaftos káromkodást, de megint Butler hívta.

-   Mi a helyzet Gav?

-   Elküldtem a megbízásodat és a Louisville-i irodának is küldtem egy feljegyzést, hogy ott fogsz ténykedni és mindenben nyújtsanak segítséget, ha szükséged lenne rá. Kapsz tőlük egy kocsit is, úgyhogy jó néven venném, ha náluk kezdenél hétfőn!

-   Köszönöm! - felelte Donaghue és valóban hálás volt. - Igazság szerint már holnap el akartam indulni, de nincs szabad hely egyetlen járaton sem.

-   Nem baj, hétfőn sem lesz késő! Mert szerintem nem fogsz találni semmit.

-   Meglátjuk Gav! És köszönöm!

Ötödik fejezet

Donaghue megállapította, hogy a taxisofőr annyit beszélt a mindössze félórás út alatt, amennyit ő egy hét alatt szokott. A mondanivalójából nagyjából annyi maradt meg Donaghue fejében, hogy évek óta nem esett annyi eső, mint a múlt héten hétfőn, illetve, hogy a fiatal férfi azért dolgozik hét napból hetet, mert egyetemre akar menni. Donaghue kissé megkönnyebbült, mikor végre kiszállhatott a kocsiból a Sycamore Station Place-en, az FBI Louisville-i kirendeltségének a közelében. Zsongott az agya, úgyhogy a leghőbb vágya már csak az volt, hogy legalább egy forró kávéval kínálják meg. Nem is csalódott.

A Kentucky-i FBI irodát ez idő tájt egy megbízott különleges ügynök vezette. Butler elmondta Donaghuenak, hogy a Marton családot a nagyapa hozta át Magyarországról 1956-ban, némi CIA segítséggel. Az öreg sokat segített nekik, azok pedig hálából kimentették a feleségével és a két kisgyerekkel. Állítólag a kommunisták már úton voltak értük, amikor kiemelték és Bécsbe menekítették őket. Donaghue azt is megtudta, hogy Joseph Martont ígéretes ügynöknek tartják Washingtonban, ezért is nevezték ki a kirendeltség élére. Butler szerint csak hetek kérdése, hogy véglegesítsék, mint igazgató helyettest.

Miután átestek a kötelező körökön, Marton megrendelte az áhított kávét is. Donaghue hálásan köszönte meg és nagy kortyokban el is tüntette a forró, zamatos italt.

-   A kocsi a rendelkezésedre áll Jim. - bólintott felé Marton. - Ezen kívül tehetek még érted valamit?

Donaghue átgondolta a kérdést. Jólesett neki ez az együttműködés, bár azzal is tisztában volt, hogy ez nem csak az ő személyének szól. Ha Gavin Butler kér valamit egy kirendeltségvezetőtől, akkor azt általában feltétel nélkül teljesíteni szokták. Különösen olyan ügynökök, aki a véglegesítésüket várják.

- Azt hiszem egyelőre ennyi lenne. Hanem, ha lehet, akkor olyan autót adjatok, ami nem a hivatal nevén van!

-   Nem akarsz feltűnést kelteni. Nem gond! - bólintott újra Marton, aztán megköszörülte a torkát. - Esetleg beavathatsz a részletekbe?

Donaghue megállapította, hogy a jövendő igazgató helyettes nagyon diplomatikus tud lenni, ha akar és ez bizonyára megnyit előtte majd néhány kaput a karrierje során. Elvégre kifejezhette volna magát úgy is, hogy „Nyögd már ki, mi a lószarért lubickolsz most az én kis pocsolyámban?!”

-   Igazából még nincsenek részletek Joseph. Egy informátor keresett meg minket azzal, hogy történt néhány különös haláleset. Körül akarok nézni, aztán majd kiderül. Ha igaza van és elindul a verkli, akkor úgy is megtudod, mert tőletek kell háttércsapatot kérnem.

Marton enyhén félrehajtott fejjel vizslatta és ez most idegesítette Donaghuet, de nem akarta kiengedni a kezéből az irányítást azzal, hogy rákérdez erre a különös tekintetre. A taktika végül bejött, mert a másik kizökkent a szerepből és megkérdezte.

-   Thomas Wilbur ez az informátor? - aztán Donaghue tekintete láttán megmagyarázta. - Tudok arról a régi ügyről köztetek.

Ezen Donaghue nem csodálkozott, hiszen a Vérengző ügye elég mélyen érintette az irodát és szinte kivétel nélkül, minden ügynök hallott róla. Az viszont nem fért a fejébe, hogy Marton miért gondolja, hogy ő lehet az informátor. Aztán beugrott neki. Wilburt laza, de folyamatos megfigyelés alatt tartotta az FBI. Nyilván, amikor megpattant Idahoból, a Boise-i iroda lepasszolta a megfigyelést Louisville-nek. Donaghue így most már abban is biztos volt, hogy Marton tisztában van az informátor kilétével és a kérdés inkább arra szolgált, hogy megtudja, ő mennyire játszik nyílt lapokkal vele szemben.

-   Igen, ő volt az. De miért gondoltad, hogy róla van szó? Kentucky elég nagy, hogy legyen itt más informátor is. Fura halálesetekről már nem is beszélve.

Marton nem válaszolt azonnal és ez elgondolkodtatta Donaghuet. Bár tűkön ült, nem siettette a megbízott vezetőt. Utólag úgy gondolta, ezt nagyon is jól tette. Többet tudott meg, mint amennyit Marton valószínűleg közölni akart volna vele.

-   Ez bizalmas információ, de mivel úgy tűnik, hogy egy felé haladnak a szálak, beavatlak. Egy ideig megfigyelés alatt tartottuk a sheriffhivatalt. Persze titokban.

-   Volt erre valami különös okotok?

-   Volt. Sokáig nem értettük mi zajlik Hardin megyében. Olyan esetekben úsztak meg enyhe vagy semmilyen büntetésekkel ügyeket bizonyos emberek, amik jóval súlyosabb megítélés alá is eshettek volna. Feltételeztük, hogy korrumpálódott a megye igazságszolgáltatása vagy a bűnüldöző szervek. Rájuk álltunk. Akkor én még azt a részleget vezettem. Másfél évig nyomoztunk utánuk de semmi. Volt néhány túlkapás, szabálytalan bírságolások és hanyag papírmunka. Mélyebbre ástunk és ott sem volt semmi. Ugyanakkor viszont a megye bűnügyi statisztikája határozottan javult. Csökkent az erőszakos és a vagyon elleni bűnesetek száma is. Végül arra jutottunk, hogy Wyatt Hamilton, a sheriff nem fúj fel minden szar ügyet és próbál emberségesen eljárni a kisebb kihágásokkal kapcsolatban.

-   Hm! - Donaghue szkeptikus volt az ilyen emberséges megnyilvánulásokkal szemben de ez végül is Louisville ügye volt és nem az övé. - Értem! Azóta semmi?

-   Semmi. Leálltunk a megfigyeléssel de azért időnként rájuk nézünk. Ugyan az mint annak előtte! Ahogy mondtam, Hamilton sheriff kézben tartja az ügyeket.

-   Kell valamit tudnom róla?

-   Hét éve választották meg először és simán duplázott. Valószínűleg harmadszor is nyerni fog. Azon kívül amit már elmondtam, nem hiszem, hogy sok újat tudnék mondani. Majd megismered. Azt viszont határozottan megismétlem, hogy nagyon ráncba szedte a megyét. Mondjuk az elődei is jók voltak.

-   Rendben, köszönöm! Hamarosan úgy is kiderül.

-   Azt azért jó ha tudod Jim, hogy erre felé nem szeretik a szövetségi kormányt. Hamiltonnal nem lesz gondod de a helyettesekkel meg a lakosokkal előfordulhat. Ez itt nem Washington.

-   Majd úszom az árral! - vigyorodott el Donaghue.

-   Oké! Szólj, ha segíthetünk vagy szükséged van valamire!

-   Feltétlenül! És köszönöm!

-   Nincs mit!

Felálltak, kezet ráztak, aztán egy ügynök levitte Donaghuet a garázsba és megmutatta a flottát. Több „civil” jármű is állt ott, végül egy ezüst színű Dodge Nitro-ra esett a választása. Berakta a holmiját a csomagtartóba és kigördült a garázsból.

Hatodik fejezet

Valamivel több, mint egy óra alatt érkezett meg White Mills környékére. Folyamatosan hívta Wilburt, de az exzsaru telefonja még mindig ki volt kapcsolva. Nem értette, miért nem lehet elérni. Azt még indulás előtt kiderítette, hogy a Johnny Gumi, ahol először elérte Wilburt, nem egy zugpornó stúdió, hanem egy kis autógumi javító és szerelő műhely. A telefonban hallott párbeszédből azt sütötte ki, hogy az lehet Wilbur munkahelye, úgyhogy egyenesen oda tartott. Úgy döntött, a sheriff ráér, pedig Elizabethtown-ban alig fél mérföldre a hivatal mellett haladt el.

A gyorsabbnak tűnő Western Kentucky Parkway helyett a 62-es főutat választotta, mert azon kisebb forgalomra számított és amúgy is körül akart nézni egy kicsit Hardin megyében. Egészen jó tempóban haladt, de Cecilia közelében le kellett lassítania, mert útépítő munkások dolgoztak a Dollár General behajtójánál. Vagy úgy csináltak, mintha dolgoznának. Ezt a benyomását erősítette az a kép is, amit hirtelen értelmezni sem tudott. Az egyik munkás, arccal az úttest felé, a lapátja nyelére támaszkodva álldogált. Donaghue el nem tudta képzelni, hogy mit csinál.

Mint később kiderült, a melós hulla részeg volt, csak ez kívülről nem látszott rajta. Egy mögötte haladó rönkszállító kamion valószínűleg nem vette észre időben, hogy a külső sávban lassul a forgalom, mert ráfeküdt a dudára és egy hirtelen balra majd jobbra kormányzással kerülte ki azt az pár kocsit, akik folyamatosan fékeztek közte és Donaghue között. A pótkocsi meglendült kifelé és csupán néhány hüvelykkel a támaszkodótól húzott el, de a menetszél kivágta a lapátot a melós álla és kezei alól. A lapát messzire repült, az útépítők gyöngye pedig a kezeit szétcsapva megpördült a tengelye körül és hanyatt esett. Ha Donaghue nem lassít időben vagy a rönkszállító kamionból kettő van, akkor a fickó ott hal meg. Donaghue kirakta az elakadásjelzőt és megállt, a többi munkás pedig már rohant is a haverjukért.

-   Nincs baja? - kiabálta túl Donaghue a kocsik zaját és a felharsanó duda-koncertet.

Megkönnyebbülten látta, hogy a melós felemeli a fejét és zavaros tekintettel ugyan, de láthatóan sértetlenül körülnéz.

-   Nincs hát! Minden nap elesik néhányszor. - felelte Donaghue kérdésére az egyik útépítő, aki éppen azon erőlködött, hogy talpra állítsák az „áldozatot”.

Donaghue ekkor megérezte a fickó szájából előtörő szesz szagot. Elfintorodott és elfordította a fejét, hogy ne keveredjen fel a gyomra.

-   Ezt gyakran előadja a kollégájuk? - kérdezte.

-   Általában fizetés után két-három napon keresztül…

-   Legalább ne engedjék ki az útra ilyen állapotban!

A munkás jól megnézte magának Donaghuet, aztán inkább lenyelte amit mondani akart. Helyette köpött egyet és az út melletti fűbe lökte a társát.

-   Akár be is temethetnénk! - dohogta maga elé. - Egy csomó szartól megkímélnénk magunkat.

-   Az se rossz! - bólintott Donaghue, aztán visszaült a kocsijába és folytatta az útját.

Tíz perccel később már csak párszáz jardnyira volt Tom Wilbur munkahelyétől, de ahelyett, hogy egyenesen odament volna, inkább hirtelen lefékezett és balra rántotta a kormányt. Az Öreg Malom nevű bár parkolójában állt meg. Egy rendőrautó állt a kocsma előtt és két sheriffhelyettes éppen vezette kifelé a hátrabilincselt kezű, vérző szemöldökű Tom Wilburt.

Donaghue azonnal felismerte az egykori rendőrt. Bár a haja sokkal hosszabb volt, mint amikor először találkoztak, ugyanolyan kisportolt volt, mint egykor. Az arca sem változott sokat. Talán egy kicsit gyűröttebb volt, de ebben Donaghue ilyen távolságból, a kocsiablakon keresztül szemlélve, nem volt teljesen biztos.

A két rendőr nem túl gyengéden tessékelte be a hátsó ülésre Wilburt, aztán miután rázárták a kocsiajtót, visszaléptek a kocsma teraszára. Az ajtóban két nagydarab, csupaizom fickó állt, szakadt, letépett ujjú, aprókockás ingből fabrikált mellényben. Olyan egyformák voltak, mintha ikrek lettek volna. Hajuk a fejük oldalán felnyírva, fölül jóval hosszabbra hagyva. Donaghue őket is megismerte az aktáikból. Az Alabama testvérek voltak. Az egyiküknek az orra vérzett, a másiknak a szeme mellett éktelenkedett egy egyre sötétülő folt. A sheriffhelyettes valamit kiabált nekik, de Donaghue nem értette. Azt viszont jól látta, hogy az egyik Alabama fiú, középső ujjával beint a rendőrnek, mire az az ujjával tett néhány fenyegető mozdulatot, aztán otthagyta a testvéreket. A kocsitól még visszakiabált nekik, ebből viszont néhány foszlány elért Donaghuehoz is.

-   …kező után bevarrlak benneteket is, úgyhogy húzzátok meg magatokat!

-   Kapd be Benward! - kiáltotta vissza az egyik Alabama, aztán visszamentek a kocsmába.

A sheriffhelyettes néhány másodpercig Donaghue kocsija felé nézegetett de abból a szögből nem láthatta ki ül a Dodge-ban, úgyhogy végül beült az anyósülésre. Donaghue megvárta míg a rendőrautó elhúz Elizabethtown felé, aztán leállította a motort és bement az Öreg Malomba.

Csinos, a húszas éveiben járó pincérnő söprögetett némi üvegszilánkot egy felborult asztal körül. Az Alabama testvérek és egy harmadik, náluk fiatalabb férfi, a helyiség végében, egy fal mellett álló asztalnál ültek. Néhány üres söröskorsó jelezte, hogy a korai időpont ellenére már jócskán piáltak. A pincérnő felnézett az ajtónyitásra, majd miután konstatálta, hogy egy idegen lépett be, letámasztotta a söprűt és ringó csípővel elindult a pult felé. Donaghue köszönt és magában megállapította, hogy a pincérnő nem játssza meg magát. Igazi szépség volt, akinek természetes jellemzője ez a mozgás. Akár felkapott modell is lehetett volna valamelyik menő divatcégnél.

-   Mit adhatok? - kérdezte a lány, kellemes, tarkóbizsergető hangon.

-   Kaphatnék egy kávét? - kérdezte Donaghue miközben felült a kopott bárszékre.

-   Azonnal adom.

A gőzölgő, bár meglehetősen hígnak tűnő itallal teli csésze pillanatok alatt ott állt Donaghue előtt a pulton.

-   Mi történt itt? - kérdezte közömbös hangon. - Épp akkor álltam meg, amikor a rendőrök kihoztak innen valakit bilincsben.

A lány Donaghue szemébe nézett. A tekintete tiszta volt, bár látszott benne némi elfojtott frusztráltság. Olyan lány tekintete volt ez, aki tudja, hogy többre is vihetné, csak a körülmények mindig visszalökik a kezdőpontra. Donaghue nem először látott ilyet.

-   Csak a szokásos. - felelte a lány. - Túltengett a tesztoszteron a törzsvendégek közt.

Donaghue hallotta, ahogy a hátsó falnál valamelyik férfi megkérdezte.

-   Ez meg ki a fasz?

-   Kussolj, bazz’eg! Elég volt a balhéból a hétre.

Donaghue visszafordult a lány felé.

-   Elsőre azt hittem valami rablás. Gyakori ez errefelé?

-   Miért kérdezi? - nézett újra Donaghue szemébe a lány. - Csak nem az a terve, hogy a környékre költözik? Ekkora hibát ne kövessen el!

-   Nem, csak tudja meglepődtem. Hétfőn délelőtt elég szokatlan látvány volt.

-   Errefelé nem! - húzta el a száját a lány.

-   Ki volt az a férfi, akit letartóztattak?

A lány szeme megrebbent de aztán halvány mosolyra húzta a száját. Ez a mosoly elég erőltetett volt.

-   Egy hibbant jött-ment, aki pár éve költözött ide. Mindig csinál valami balhét. - felelte a pincérnő közömbösnek szánt, kissé megremegő hangon, aztán hirtelen témát váltott. - Honnan jön?

-   Washingtonból.

-   Az jó messze van. És hová tart Washingtonból?

Donaghue úgy tett, mintha megrezdült volna a telefonja a zsebében. Kikapta a készüléket és a képernyőre meredt.

-   Elnézést! - mormolta, miközben még mindig a kijelzőt nézte, aztán felszisszent és eltette a telefont, majd újra a pincérnő felé fordult. - Úgy tűnik elkéstem! Előbbre hozták a találkozómat. Mi a neve kedves?

Olyan hirtelen kérdezte és annyira kilógott az itteni környezetből, hogy a pincérnő reflexből rávágta, mert nem akart udvariatlan lenni ezzel a fura, városi jövevénnyel.

-   Glorya.

-   Glorya, én Jim vagyok. Köszönöm a kávét és társalgást de sajnos mennem kell! Mivel tartozom?

Kapkodósan kiszedegette az egydollárosokat a pénztárcájából és nem kérte a visszajárót.

-   Köszönöm még egyszer! Viszlát Glorya!

-   Viszlát Jim! - felelte a lány Donaghue hátának.

Mielőtt elérte volna az ajtót, az egyik fickó a hátsó asztaltól utána kiabált. Nem tudta melyik volt az.

-   Hé, öreg! Van egy ötösöd?

Donaghue megfordult és a társaságra meredt.

-   Van! - bólintott, aztán kilépett az ajtón.

Beült a kocsijába és elindult az eredeti útiránya felé. A Johnny Gumi nevű szerelőműhely valóban csak pár száz yardnyira volt. Megállt a nyitott garázsajtó mellett. Senki nem jött ki megnézni, hogy ki érkezett, úgyhogy akkor, magad uram ha szolgád nincs alapon, kikászálódott a kormány mögül és bement a műhelybe.

Tipikus szerelőműhely volt. A falakon olajjal szennyezett, ’80-as évekből való meztelen nős képek és poszterek. Rendetlen halomban autógumik és szerszámok, egy kopott emelő, papírokkal telezsúfolt munkafelvevő pult.

-   Segíthetek? - kérdezte egy meglehetősen mocskos, fordított baseball sapkát viselő borostás figura.

-   Aha! - fordult felé Donaghue. - Kissé jobbra húz a kocsi. Olyan, mintha lapos lenne az első kerék. Megnézné?

-   Persze, álljon be vele!

Durva mozdulatokkal integetve terelte rá Donaghuet az emelő villáira, aztán odamutatott egy kopott székre. Donaghue úgy vélte, hogy hellyel kínálta. Addig helyezkedett a székkel, míg rá nem látott a szerelőre. Az előbb megmérte a keréknyomást, aztán szöszmötölt valamit, végül felé fordult.

-   Úgy tűnik megbökte valami. Valószínűleg lassú defekt lesz a vége.

-   Meg tudja javítani?

-   Én azt javaslom, inkább cserélje le. Odaadom magának az új gumit egy ötvenesért. Ha csak megjavítom, az nem sokáig tart ki.

Donaghue persze tudta, hogy egy szó sem igaz az egészből.

-   Á, hagyja csak barátom! Ha ennyi a gond, akkor már kihúzom vele a kölcsönzőig. Csak fújja fel, ha kevésnek találja a nyomást!

-   Lebeszélném róla, de maga tudja.

Sok levegőt nem használt el a szervíz készletéből, de így is tizenöt dollárjába fájt ez a kitérő. Amíg a szerelő a kerékfújást mímelte és ő fizetett, egy másik autó is a garázs elé gördült. Egy platós kisteher volt és a gazdája, aki láthatóan mezőgazdasági munkákból élt, egy kereket görgetett be a rámpán.

-   Kitudod cserélni ezt a gumit, Johnny? - kiáltotta oda a baseball sapkásnak a jövevény. - A hülyegyerek megint belement valami szögbe vagy csavarba. Adj isten!

Ez utóbbi Donaghuenak szólt, aki halványan elmosolyodott és udvariasan visszaköszönt az érkezőnek. Johnny is odaintett neki.

-   Tedd csak le Martin! Most nincs időm, mert Carlson időre hozza azt roncsot de négy körül jöhetsz érte!

-   Picsába, azt hittem megúszom egy úttal! - zsörtölődött Martin. - Hol az a félkegyelmű segéded?

-   A franc se tudja, már megint nem jött be! Csütörtök óta nem láttam. A telefonja kikapcsolva, kurvára elegem van belőle de senki más nem hajlandó annyiért itt dolgozni, amennyit fizetni tudok. Nem megy a bó’t! Nagyon nem megy. Néha már azon gondolkodom, bezárom az egészet, aztán felmegyek Louisville-be.

-   Aztán ott jobb lenne?

Johnny figyelmen kívül hagyta a kérdést, mert kiszámolt öt dollár visszajárót Donaghuenak és a számlát is a kezébe nyomta.

-   Köszönöm, viszlát!

-   Viszlát! - bökte meg a homlokát a sapka alatt Johnny.

Amíg a lefelé ment a rámpán még hallotta, ahogy a Martin nevű megkérdezi.

-   Ez ki volt?

-   Valami városi sóher. Még javíttatni sem akart…

Donaghue nem hallotta a folytatást de úgy gondolta, jobb is így. A telefonján rákeresett a megyei sheriff kirendeltségekre és látta, hogy alig egy mérföldre van innen. Úgy gondolta, oda vitték be Wilburt. Mondjuk azt nem értette, hogy Johnny miért nem látta Wilburt, hiszen egy köpésre a műhelytől tartóztatták le, nem egészen egy órával ezelőtt. Az sem fért a fejébe, hogy az exzsaru miért nem ment be dolgozni. Mihez akar kezdeni, ha ez a Johnny fiú kirúgja? Aki ilyen lehúzós, az kétszer is meggondolja, hogy kiadjon-e egy dollárt is egy megbízhatatlan munkaerőnek. Még a tisztességes dolgozókat is átverné. De ez nem az ő gondja volt. Megérkezett az épülethez, amin valóban kint állt a megyei sheriffhivatal címere, de csalódnia kellett. A kirendeltség zárva volt. Megrángatta az ajtót, benézett a rácsos kisablakon, nem történt semmi. Itt nem volt senki. Egy új Raptor fékezett le mellette.

-   Baj van? Segítségre van szüksége? - szólt ki az ablakon egy jól szituált, ápolt szakállú, szemüveges férfi.

-   Jó napot! A sheriffet keresem. - válaszolta Donaghue.

-   Itt csak ritkán találja meg a járőröket, a sheriff meg talán a megnyitón volt itt utoljára. Elizabethtown-ban keresse őket vagy telefonáljon nekik. Gond van?

-   Nincs! Csak kérdezni akartam valamit.

-   Én nem tudok segíteni?

-   Nem hiszem, de köszönöm! Viszlát!

-   Viszlát! - bólintott a férfi de nem indult el.

Megvárta míg Donaghue beállította a GPS-t, indított és elhajtott arra, amerről az imént jött. A Raptor tisztes távolból követte, amíg Donaghue el nem fordult jobbra, Elizabethtown felé.

Hetedik fejezet

A sheriffhivatal környéke rendezett volt és tiszta. A járőrautók takaros rendben parkoltak az épület előtt felfestett helyeken. Egy helyettes éppen beülni készült az egyikbe, amikor észrevette a közeledő Dodge-ot. Donaghue lelassított és a tekintetével kereste, hogy hová parkolhatna le. A helyettes az épület oldala mellé irányította. Megvárta azt is, míg Donaghue a bejárat felé indul és megszólította.

-   Jó napot uram! Segíthetek?

Donaghue megmutatta az igazolványát.

-   Jó napot! Jim Donaghue különleges ügynök vagyok az FBI-tól. Hamilton sheriffhez jöttem.

-   Értem ügynök úr! Ismeri a járást?

-   Nem, most vagyok itt először.

-   Akkor bekísérem.

-   Köszönöm helyettes!

Míg felfelé tartottak a lépcsőn, a rendőr Donaghuera sandított.

-   Megkérdezhetem uram, hogy mi szél hozta Hardin megyébe?

-   Remélem csak egy udvariassági látogatás! - hagyta kétségek között Donaghue a helyettest.

Az nem szólt semmit, csak gyanakodva végigmérte de aztán beléptek a hivatalba és az ügyeletes jelenlétében már nem is lett volna módja kíváncsiskodni.

-   Malcolm, ez az úr itt Donaghue különleges ügynök az FBI-tól. A sheriffet keresi.

Malcolm Firs, a nevét Donaghue a kitűzőjéről olvasta le, megvetően elhúzta a száját, aztán fejével egy emeleti iroda felé bökött.

-   A főnök fent van, kísérd fel az ügynök urat!

Úgy látszott Firs sheriffhelyettes nem tudja palástolni megvetését a szövetségi kormány egy képviselője iránt.

-   Csak ne akard, hogy gondom legyen rád! - gondolta magában Donaghue, miközben kísérője nyomában elindult az emeletre vezető lépcső felé.

Menet közben látta, hogy az a néhány rendőr, akik bent tartózkodnak, kíváncsian merednek rá. Azt persze nem tudhatták, hogy valójában kicsoda, de új arc volt errefelé, akit ráadásul megkülönböztetett figyelemben részesítettek, tehát jogos volt az érdeklődés. A rendőr bekopogott egy irodába és miután egy rekedtes hangú „Igen!” elhangzott bentről, benyitott.

-   Főnök ez az úr itt Donaghue ügynök az FBI-tól.

Hamilton sheriff felállt és előjött az asztala mögül, hogy kezet fogjon vele.

-   Wyatt Hamilton.

-   Jim Donaghue.

Hamilton szeme megrebbent de aztán a helyettesre nézett.

-   Köszönöm, indulj járőrbe!

-   Igen, sheriff! – felelte a helyettes és behúzta maga mögött az ajtót.

Hamilton egy kézmozdulattal hellyel kínálta Donaghuet, aztán maga is leült. Várakozásteljesen pillantott fel rá.

-   Mit tehetek önért ügynök úr?

-   Egy ügyben vizsgálódom és szükségem van hozzá az ön közreműködésére és információira.

-   Ez felettébb különös Donaghue ügynök. Ne vegye tiszteletlenségnek de én megvoltam győződve róla, hogy a szövetségi kormány bármilyen adathoz hozzáférhet amihez akar. Ennek fényében eléggé furcsának találom, hogy egy ügynök személyesen jön el Washingtonból csak azért, hogy kis vidéki megye rendőrfőnökét kérdezgesse.

Donaghue nem tudta palástolni a meglepetését és ezt Hamilton sheriff is észrevette. A rendőr elmosolyodott és bólintott.

-   Igen, ismerem a nevét Donaghue ügynök. Nem hízelgésnek szánom de az a két évvel ezelőtti ügy eléggé felbolygatta a közvéleményt, úgyhogy szerintem, ebben az országban minden rendőr hallott már önről. Azt is tudom, hogy milyen ügyekben nyomoz a részlege, épp ezért kérdezem, hogy pontosan mi is az az eset, ami miatt ideküldték?

Donaghue gyorsan végiggondolta a lehetőségeit ebben a kontextusban és hamar rájött, hogy kár lenne kerülgetnie a forró kását. Keményen Hamilton sheriff szemébe nézett és megválaszolta a kérdést.

-   Pontosítanám sheriff! Nem küldtek, hanem jöttem. Természetesen a megfelelő felhatalmazásokkal. - ez utóbbi kijelentést nyomatéknak szánta de itt, Kentuckyban ezzel most nem ért célt, úgyhogy inkább határozottan folytatta. - Az elmúlt egy évben történt néhány haláleset a megyében, amit alaposabban szeretnék megvizsgálni. Beszélnem kell az ügyben résztvevő rendőrökkel, a halottkémmel és a vizsgálatot folytató nyomozókkal is, illetve szeretném látni az összes jegyzőkönyvet és jelentést.

-   Pontosan melyik halálesetekre gondol?

-   Abigail Hayes, Emily Hunt, Caleb Perkins lekész és Roger Hicks halálára gondolok.

-   Ügynök úr! - kezdett bele tárgyilagosan Hamilton. - Gondolom olvasta már az ügy aktáit, tekintve, hogy fejből sorolta a neveket. Ha kívánja, természetesen beszélhet bárkivel, akivel csak óhajt és átnézheti az aktákat is de elhiheti nekem, hogy azok véletlen balesetek voltak. Ott voltam minden helyszínen. Tiszta ügy volt mindegyik. Megkérdezhetem, miből gondolja, hogy többről van szó, mint sajnálatos balesetekről?

Donaghue nem hagyta magát kizökkenteni. Egy kicsit fokozta a retorikai nyomást.

-   Ezen kívül szeretném kihallgatni a két szemtanút, akiknek a vallomása alapján kizárták a Hicks esetben a lehetséges elkövetők közül Billy és Jonathan Alabamát! - Hamilton szemei megrebbentek de Donaghue máris folytatta. - Hálás lennék érte, ha még a mai napon megszervezné a meghallgatásokat!

-   Ahogy az imént említettem Donaghue ügynök, minden segítséget megadok önnek és megteszem amit kér tőlem. Azt az egyet viszont árulja el, hogy miért vizsgálódik ezekben az ügyekben! Mert csupán az aktákból nem juthattak olyan következtetésre, hogy ezekben az esetekben többről van szó, mint balesetekről. Mondom ezt azzal a szilárd meggyőződéssel, hogy az embereim kiváló munkát végeztek a vizsgálatok során.

-   Azt nem is vitatom sheriff! - emelte fel a kezét békülékenyen Donaghue. - És mivel előzetesen úgy tekintem, hogy maradéktalanul a segítségemre lesz, elárulom önnek, hogy egy informátor keresett meg bennünket. Önmagában sem az akták, sem az informátor beszámolói nem adtak volna okot a külön nyomozásra, de együttesen és bizonyos, nem nyilvános adatok figyelembe vételével, úgy gondolom, hogy lehet összefüggés az esetek mögött.

-   Informátor? - kérdezett vissza hitetlenkedve a sheriff, aztán becsukta a szemeit és lassan megrázta a fejét mielőtt válaszolt volna. - Donaghue ügynök! Nyugtasson meg, hogy nem Tom Wilbur lázálmai miatt jött el ilyen messzire!

Donaghue ismét meghökkent. Honnan tud ez erről? Mindegy, most már végig kell játszania! Egy finom blöffel könnyed támadásba lendült.

-   Sheriff, honnan tud ön arról, hogy Tom Wilbur információkat szolgáltatott az FBI-nak?

-   Arról nem tudok, de Tom Wilbur engem is megkeresett. Már a második eset, Caleb Perkins halála után, aztán Roger Hicks halála után ismét.

-   És ön mit tett vele?

-   Mit tehettem volna? Mint mondtam, azok az ügyek tiszták voltak, úgyhogy kidobtam Tomot.

-   Kidobta?

-   Nem szó szerint! Meghallgattam és neki is elmondtam, hogy a vizsgálat során nem bukkant fel semmi, ami miatt idegenkezűségre gyanakodhattunk volna. Megköszöntem neki, hogy befáradt és hazaküldtem.

-   Sheriff, tudja ön, hogy kicsoda Tom Wilbur?

-   Tudom, Donaghue ügynök! A maga idahoi ügye után sztárolta a sajtó is, meg a rendőrségi hírlevelek is. Akkor úgy tűnt, hogy a rendőrség el akar szipkázni valamennyit a maga dicsőségéből. Aztán mikor Wilbur idejött teljesen lecsúszva, egy kicsit alaposabban utána érdeklődtem. Kiderült, hogy elég kétes szerepet játszott az eseményekben.

-   Gondolom, ezért van a bögyükben.

-   Ezt hogy érti, ügynök úr?

-   Ma letartóztatták egy kocsmai balhé miatt de a többi résztvevő szabad, mint a kismadár.

Hamilton sheriff hátradőlt a székén és haragosan meredt Donaghuera. Aztán a vonásai egy idő után megenyhültek. Udvarias de meglehetősen hűvös hangon szólalt meg.

-   Ügynök úr! Ha valamilyen úton-módon kiderülne, hogy van is létjogosultsága egy olyan vizsgálatnak amiben ön illetékes, akkor sem hiszem, hogy egy kocsmai verekedés szövetségi hatáskör lenne. Így nézve, nem gondolom, hogy magyarázattal tartozom a hivatalom által, garázda ügyekben tett intézkedésekről.

-   Nem is arról van szó sheriff, hogy kérdőre akarnám vonni bármiért is! - bólintott Donaghue. - Csupán érteni szeretném azt a mechanizmust, ami mentén a dolgok haladnak.

-   Ha esetleg megmagyarázná Donaghue ügynök, hogy pontosan mit is ért ezalatt?!

-   Hogyne sheriff, nagyon szívesen! Az Alabama testvérek életveszélyesen megfenyegetnek egy állampolgárt, aki hamarosan valóban meghal egy balesetnek tűnő szerencsétlenségben. A testvérek neve felvetődik, mint lehetséges gyanúsítottaké, de két tanúvallomás alapján kizárják őket. Egy informátor megkeres minket azzal, hogy szerinte sorozatgyilkos működik a környéken és megnevezi a szerencsétlenül járt áldozatot is. Az FBI hivatalból vizsgálatot indít és mi történik? A vizsgálatot vezető ügynök megérkezésének a napján letartóztatják az informátort kocsmai verekedésért. A két egykori, de végül kizárt gyanúsított és egy másik társuk, akinek már szintén volt összetűzése az informátorral, megússza a letartóztatást. Ehhez vegyük hozzá, hogy a sheriffhivatal egyik helyettese, a két egykori gyanúsított féltestvére.

-   Ezzel most arra utal, hogy a hivatalom érintve van egy sorozatgyilkosságban, ami valójában nincs, mert a nyomozás és minden szakértői vélemény balesetet állapított meg? - Hamilton sheriff homlokán összeszaladtak a ráncok.

-   Szó se róla! Egyszerűen rávilágítottam néhány olyan tényre, amik alapján az FBI úgy döntött, hogy megvizsgálja ezeket az ügyeket.

A sheriff ezúttal sokkal tovább hallgatott, mielőtt válaszolt volna.

-   Akkor öntsünk tiszta vizet a pohárba és játsszunk nyílt lapokkal Donaghue ügynök! Talán elfogadja együttműködésem jeléül, ha én kezdem.

-   Rendben! - bólintott Donaghue.

-   Akkor először az Alabama család dolgaiba avatom be. Az öreg Billy Alabama öregek otthonában van, bár valójában inkább elfekvőnek lehetne nevezni, ha érti, hogy mire gondolok.

Donaghue ismét bólintott, mire a sheriff folytatta.

-   Ő is elég balhés volt és ezt mentalitást a fiai is hűen másolták. Aztán eltűnt a fiúk anyja és nem sokra rá érte baleset az idősebb Billyt. A bentlakás és az ápolása egy kisebb vagyonba kerül. A fiúk már öt hónappal tartoznak, ha még egy hónap elmarad, akkor az öreget kidobják. Nem mintha még felfogna bármit a világból, de ott legalább valamennyi méltósággal halhatna meg. Ha én lépten-nyomon lecsukom a fiait, egyszer csak egy olyan bíró elé kerülnek majd, aki nem cicózik, hanem évekre bevarrja őket. Akkor pedig nem tudnak dolgozni és fizetni az apjuk ápolását. Tom Wilbur egy egészen más eset. Mentálisan egy kissé instabil és elég sokat balhézik. Nem tudom mi baja van velük, de az Alabama fiúk és a melósuk, az a Jack Burton nevű fickó is nagyon a bögyében van a srácnak. Eddig minden alkalommal sikerült úgy intézni az ügyeit, hogy megússza egyszerű pénzbírsággal, de nála is fogy a türelem. Ha nem hozzák be, egy-két óra és újra talált volna valami ürügyet, hogy belekössön a testvérekbe. Vagy valaki másba. Azt pedig már nem úszta volna meg szárazon. Ezért én erre úgy tekintek, hogy egy kicsit az ő érdekében is történt ez a letartóztatás. Minden esetben! Ehhez még hozzájön, hogy Wilbur Young helyettessel sincs túl jóban. Ez inkább személyes ügy. - Hamilton sheriff habozott, végül kibökte. - Nő ügy. Tudja Donaghue ügynök, Elizabethtown kivételével itt csupa kis település található. Nincs nagy választék, ha az ember párt keres, így… Gondolom érti! A legtöbb balhé és verekedés nőügyek miatt van. Természetesen nem tűröm a túlkapásokat de ha valami jogos, akkor nem emelek szót ellene. Ilyen volt ez a mai alkalom is. Sajnos minden vallomás Tom Wilbur ellen szólt. Mármint, hogy ő kezdte a bunyót. Így a helyettesek behozták. Egyébként nem Young volt, ő ma nincs szolgálatban de a többiek inkább vele szolidárisak, mint egy idetévedt idegennel. Ezt nem én mondom, az itteniek gondolnak így Tomra. Az egész pedig úgy kapcsolódik össze, hogy én nem vagyok híve sem a hivatali erőszaknak, sem annak, hogy törvény teljes súlyával csapjunk le minden alkalommal, amikor valaki megbotlik. Néha célravezetőbb, ha az ember megregulázza kicsit az illetőt és kilátásba helyezi, hogy legközelebb nagyobb baj lesz belőle. Így sikerült megzaboláznunk az Alabama fiúkat is. Tudja ügynök úr, amíg valakit nem ítélnek el a törvény előtt vagy már letöltötte a kiszabott büntetését, én úgy kezelem, mintha tiszta lapja lenne. Az ártatlanság vélelme, ha úgy tetszik. Nem bánok előítélettel azokkal, akik egyszer már hibáztak de tanultak belőle. Vagy mondtak rájuk valamit de végül nem találták őket bűnösnek. Ezt Tomnak is elmondtam amikor idejött. Szóval, részemről ennyi lenne.

-   Értem! Értékelem, hogy őszinte volt, sheriff! - Donaghue elgondolkodott, aztán ő is belekezdett. - Azt mondta, utánanézett Tom Wilbur dolgainak. Ha így van, akkor tudja, hogy milyen szerepe volt az ügyben, ami miatt végül lapátra tették. De pont ez az érintettség az, ami miatt nem hagyhattuk figyelmen kívül a bejelentését. Elárulom sheriff, hogy az FBI nagyon komoly erőfeszítéseket tesz annak érdekében, hogy kiküszöbölje az idahoi fiaskót. Nem kell konkrét ügynek lennie, elég a gyanú is és a hivatali gépezet beindul. Wilbur bejelentése, pont a tapasztalatai miatt, megkongatták a vészharangot. Ez, és az Alabama fiúk, illetve Young helyettes anyjának az eltűnése, idősebb Billy Alabama balesete, az itteni balesetekkel meglévő hasonlóság, a testvérek érintettsége, a nyomozás során elkövetett hiba és a már említett, ilyen esetekre létrehozott hivatali protokoll miatt vagyok most itt.

-   Ne haragudjon Donaghue ügynök de szerintem ezt egy kicsit túllihegik! Nem bírálni akarom az eljárást, sőt! Egyet értek vele, mert egy ilyen eset nagyon megviseli a lakosságot és nem tesz jót a rendvédelmi szervek megítélésének sem, de szerintem ebben az esetben ez feleslegesen túlpörgetett eljárás.

-   Legyen igaza sheriff, de miért gondolja így?

-   Szerintem ez a Wilbur gyerek belezavarodott abba, hogy végül nem ő lett a hős, még ha valójában hamarabb rá is akadt a gyilkosra, mint az FBI. - Hamilton nem állta meg, hogy ne szúrjon bele egy kicsit Donaghue hátába. - Már megbocsásson, de mire ön ráhajtott a gyilkosra, Tom Wilbur már csaknem el is kapta. Persze a módszereket most ne firtassuk! Szóval, a fiú bekattant és most kreált néhány elméletet egy balesetsorozat köré, hogy bizonyítson. Leginkább saját magának.

-   Ez is benne van a pakliban sheriff, de amíg meg nem bizonyosodunk róla, hogy valóban így van, addig ezt nem jelenthetjük ki!

-   Igaza van Donaghue ügynök! De én azért figyelembe vennék még egy apróságot. Nem akarok a belső ügyeikben turkálni, viszont gyakran előkerült az eset kapcsán, hogy Tom Wilbur valójában ön miatt bukott meg. Ha a fiú tényleg megbuggyant, akkor az előéletét és képzettségét tekintve elég veszélyes buggyant és nem szabad kihagyni a számításból, hogy figyelemmel kísérte az ön további pályafutását. Ha pedig így van, akkor azokat az egymáshoz valóban hasonlatos baleseteket bűnesetnek beállítva, idecsalhatta önt, hogy aztán elkaphassa.

Donaghue nem mondta ki és nem mutatta, de magában elismeréssel adózott Hamilton sheriff logikájának. Mert pontosan ez volt ennek az egész ügynek a legkülönösebb és egyben leggyanúsabb részlete. Mert bár előfordulhat, de azért igen kicsi a valószínűsége, hogy egy Tom Wilbur előéletű fickó az ország másik felében ismét belefut egy sorozatgyilkosba. Azt persze a sheriffnek nem kell tudnia, hogy ő, Donaghue éppen emiatt a körülmény miatt akart vizsgálódni az ügyben. Meg akarta tudni, hogy Wilbur ennyire balszerencsés, esetleg csak kihasznál egy szerencsétlen véletlent, hogy neki törlesszen vagy előre kitervelten lemészárolt három embert, hogy őt csapdába csalja és végre leszámoljon vele.

-   Beszélni akarok Tom Wilburrel! Négyszemközt. - tért ki a válasz elől Donaghue.

A sheriff bólintott.

-   Rendben Donaghue ügynök! Felhozatom a fogdából és a kihallgató helyiségünk a rendelkezésére áll.

-   Köszönöm sheriff! A kamerákat kapcsolják ki!

-   De…

Donaghue tekintete láttán a sheriff elharapta a mondatot, megdörzsölte az állát, aztán egy szájhúzással fejezte be a nemtetszés gesztusait. Végül egy beletörődő fejmozdulattal erre is rábólintott.

-   Ahogy kívánja Donaghue ügynök!

Felkapta a telefont, beütött néhány számot, aztán mikor felvették, keményen belevakkantott a telefonba.

-   Én vagyok! Malcolm, hozasd fel Wilburt a kihallgatóba, kapcsold ki a kamerát és gyere fel hozzám!

Választ sem várva lerakta a telefont. Abban az öt percben, míg Firs helyettes feljött, nem szóltak egy szót sem. Hamilton kutatóan vizsgálgatta Donaghue arcélét. Donaghue nem zavartatta magát, nyíltan viszonozta a sheriff tekintetét. Firs egy önkéntelen gesztussal, megvetően elhúzta a száját amikor a sheriff irodájába lépve Donaghuera nézett.

-   Itt vagyok főnök!

A „főnök” szót eléggé kihangsúlyozta ahhoz, hogy egyértelműsítse, Donaghuet nem tekinti partnernek. Felettesnek meg még annyira sem.

-   Kísérd le Donaghue ügynököt a kihallgatóba és hagyd őket magukra!

-   Értem! - felelte Firs és alig láthatóan megcsóválta a fejét.

-   Gond van, helyettes? - kérdezte Donaghue, akinek a figyelmét nem kerülte el a rendőr viselkedése.

-   Nincs ügynök úr! Kövessen, mutatom az utat!

Donaghue felállt és kifelé indult de a sheriff megállította.

-   Ügynök úr!

Donaghue megvárta míg Firs kilépett az irodából, aztán szó nélkül becsukta az ajtót, kizárva ezzel a flegma helyettest.

-   Igen sheriff?

-   Azt mondta hibáztunk a nyomozás során. Elárulná, miről beszélt?

-   A Hicks halálakor folytatott vizsgálat során, a nyomozói két szemtanú vallomása alapján kizárták az Alabama fiúkat a lehetséges elkövetők közül.

-   Igen, ezt már mondta és mivel ismerem az ügyet, megerősíthetem, hogy valóban így volt. Mi ebben a hiba?

-   A tanúk csak az egyik fivért látták. A másik hollétéről nem szólnak a jelentések, ennek fényében pedig előfordulhat, hogy nem is tartózkodott a házban. Vagyis, valamelyik testvérnek még sincs alibije.

Donaghue otthagyta a sheriffet és Firs helyettes nyomában elindult a kihallgató felé.

A helyiség pont olyan sivár volt, mint bármelyik másik, amiben Donaghue az elmúlt évek során megfordult. Az egyik felső sarokban megfigyelő kamera vizslatta a helyiségben zajló eseményeket. Ennek a kontroll-lámpája nem világított, viszont Donaghue semmit nem akart mások diszkréciójára bízni. Már Firs nyomában haladva meglátta, amit keresett. Tom Wilbur szeme tágra nyílt, ahogy meglátta Firs mögött de mielőtt megszólalhatott volna, Donaghue megragadta a bal karjánál és felhúzta a székről, aztán kivezette a kihallgatóból.

-   Mit csinál ügynök? - szólt rá élesen Firs, de Donaghue nem válaszolt neki.

Két ajtóval arrébb benyitott egy üresen álló szobába, amiben hat szék és egy asztal volt minden berendezés. Talán eligazító lehetett. Leültette Wilburt az egyik székre, aztán becsukta az ajtót a még mindig őt kérdezgető, egyre idegesebbnek tűnő helyettes előtt.

Donaghue félig lecsavarta a reluxákat, hogy ő még lássa, ha valaki megáll fülelni a helyiség előtt, de őket ne lehessen figyelni. Mikor kész volt, leült Wilbur elé a másik székre és rámeredt. Egy egész percig várt, mielőtt megszólalt volna. Tom Wilbur sokat változott, mióta utoljára találkoztak Idahoban. Akkor éppen meg akarta ölni Lenny Maracciot, a Vérengzőt. Wilbur tekintete fénytelenebb lett és szokatlan kapkodással járt fel és alá a pillantása. Donaghuenak úgy tűnt, hogy valamivel izmosabb, mint zsaru korában, ugyanakkor a tartása korántsem olyan feszes és büszke. A kezei most olajtól, szerszámoktól és kétkezi munkától voltak kérgesek.

-   Tom! - mondta végül Donaghue. - Miért keresett meg engem?

-   Donaghue ügynök! Köszönöm, hogy eljött! Jó …jó érzés hogy hitt nekem. …hogy valaki végre hisz nekem!

-   Nem azért jöttem Wilbur tiszt, mert hittem magának! Azért jöttem, mert miután megkeresett, utánanéztem a maga által említett ügyeknek és volt néhány szabálytalanság.

-   Kérem ne gúnyolódjon velem Donaghue ügynök! - mondta fakó hangon Wilbur. - Pontosan tudja, hogy már nem vagyok rendőr. Előbb hőst csináltak belőlem, aztán parkolópályára tettek, ami aztán leszállópályává vált. Megaláztak, kirúgtak és mindenhol úgy bánnak velem, mintha leprás lennék. Tudom, hogy ezt az FBI intézte így. Tudom, hogy maga is a részese volt.

-   Sajnos így jár, aki megzsarol egy szövetségi ügynököt és korrumpálja saját magát. Nem én vágtam gallyra a karrierjét Tom. Az maga volt! De ha engem hibáztat érte, akkor pláne nem értem, hogy miért keresett meg. Hogy miért engem keresett meg. Besétálhatott volna a Louisville-i FBI irodához is.

-   Nem hittek volna nekem. Ahogy a sheriff sem hitt.

Donaghue nem válaszolt, hanem meredten nézte ezt a megtört, bukott rendőrt. Végül Wilbur nem bírta tovább a hallgatást és beszélni kezdett.

-   Az a szegény nő…! Szóval, ez csak pletyka de azt beszélik, aljas titkot cipelt. Akárhogy is, nem érdemelt halált. Főleg nem ilyet!

-   Melyik nő Tom? Melyik?

-   Abigail Hayes. Akit Mrs. Hunt… Emily …elütött az aratógéppel. És Emily… Belezavarodott a tettébe, pedig nem is …ő volt az oka.

-   Az egy szerencsétlen baleset volt Tom. Abigail Hayes-t pedig öngyilkossági szándék vezérelte. Annyi gyógyszer volt a szervezetében, hogy egy elefántot is kiütött volna. Kételkedem benne, hogy tisztában volt vele, hol is van éppen.

-   Az a nő szeretett élni Donaghue ügynök! Minden vágya az volt, hogy a fia befejezze az egyetemet. A férjével nem voltak túl jóban, de a fiát imádta. Nem tett volna olyat, ami veszélybe sodorja Oliver jövőjét.

-   Mondja maga Tom. Mikor is jött a városba? Néhány héttel, esetleg hónappal Abigail Hayes halála előtt. Honnan tudhatná, hogy mi járt annak a nőnek a fejében? Honnan tudhatná, hogy milyen élete volt addig a szerencsétlen napig?

-   Ebben igaza van ügynök! De ezeket a dolgokat csak azután szedegettem össze, hogy Perkins lelkész meghalt. Azt is azután derítettem ki, hogy Abigail és Emily gyűlölték egymást!

Donaghue nagyot sóhajtott. Lehet, hogy Hamilton sheriffnek volt igaza és Wilbur csak bizonyítani akarta saját igazát, amivel igazolni remélte az idahoi eset során tett dolgait is.

-   Egy újabb magánnyomozás? - kérdezte Donaghue. - Ez lett a veszte Idahoban is, Tom!

-   Tisztában vagyok vele! - Wilbur tekintete most nyílt volt és őszinte. - Éppen ezért akarom helyrehozni. A renomémat nem állíthatom vissza, de újra tükörbe nézhet …nék.

Az utolsó szótagot már olyan halkan ejtette ki, hogy Donaghue csak a szája mozgásáról tudta leolvasni, mit is mondott valójában.

-   Tom…

Wilbur félbeszakította.

-   Donaghue ügynök! Perkins lekész volt Abigail Hayes lelki gondozója. Mondtam, hogy volt valami a nő életében, amit titkolt. A lelkész tudhatott róla! Hiszen egyértelmű, hogy azt a szerencsétlen embert csapdába csalták.

-   Az is baleset volt Tom! Elismerem, a hívás, amivel elcsalták otthonról valóban adhatna okot a gyanúra de a jelentésekből biztosan tudom, hogy több ilyen eset is előfordult a környéken. Rosszul végződött telefonbetyárkodás.

-   Hát persze! Most pont úgy viselkedik Donaghue ügynök, mint egy elkényelmesedett vidéki rendőrfőnök. Tényleg nem lát a szemétől?

-   Fékezze magát Tom vagy itt hagyom! - dörrent rá Donaghue de persze esze ágában sem volt megtenni. - Amit eddig elmondott, az semmi! Beleerőltetett magyarázatok néhány halálesetbe, amivel nem lehet megnyitni egy szövetségi nyomozást! Én a jobb meggyőződésem ellenére megtettem amit kért és idejöttem. Személyeskedhet ha akar de nem ér célt vele, hanem kifejezetten ronthat az ügyén.

-   És Hicks? És az egyértelmű összefüggések a halálesetek között?

-   Miről beszél Tom? Hicks halálának ügyében voltak gyanúsítottak, de végül alibit igazoltak. A vizsgálat pedig egyértelműen megállapította, hogy baleset volt az is. Roger Hicks részeg volt. Hol itt az összefüggés?

Donaghue szándékosan beszélt úgy, mintha valóban mindkét Alabamának lett volna alibije. Kíváncsi volt, mit reagál erre Tom Wilbur.

-   Három áldozat elvesztette a kezét a halálakor.

- Abigailt elütötték egy kombájnnal Tom! A gép széttrancsírozta a testét. Caleb Perkins lelkészt elgázolta a vonat. Ilyen esetben előfordulhat, hogy csonkolás következik be. Roger Hicks pedig részegen benyúlt a fűrészgépbe. A gép levágta a kezét és a vérveszteségtől elesett.

Wilbur nem hagyta magát kizökkenteni. Folytatta a monológját.

-   Roger Hicksnek Scarlett Cunningham volt a szeretője, aki viszont Abigail Hayes legjobb barátnője volt. Abigail elmondhatta neki is, amit Perkins lelkésznek, ő pedig továbbadhatta Hicksnek.

-   Spekuláció! Erőltetett spekuláció. Olyan körülményeket fésül össze, amik nem állják meg a helyüket. Emily és Abigail utálták egymást? Na és! Ez egy kisváros Tom! Pontosabban több kisváros. Az ilyen közösségekben mindig előfordul viszálykodás. Például a szemtanúk, akik igazolták az Alabamák alibijét. A két család ősidők óta gyűlölködik. Scarlett tudott valami mélységes titkot Abigail Hayes életéből, amit előbb meggyónt, aztán kikotyogta a szeretőjének is? Persze, előfordulhat! Csak éppen semmit sem lehet bizonyítani és ha Miss Cunningham meg is teszi azt a szívességet, hogy idejön egy kihallgatásra, minden bizonnyal tagadna mindent. Hiszen éppen maga mondta Tom, hogy Abigail állítólagos titka csak egy pletyka. Ennél jóval többet kellene felmutatnia!

-   Scarlett Cunningham csütörtök óta nincs sehol. Senki sem látta.

-   Ezt honnan tudja? - csapott le rá Donaghue.

-   Onnan, hogy a Hicks eset óta figyelem őt is. Kérdezősködtem is. Persze nem feltűnően és akárkit kérdeztem, senki sem tudta megmondani, hogy hol van éppen. Volt aki azt mondta, hogy biztosan részegen fetreng valaki ágyában, mert Hicks halála óta még többet ivott, mint egyébként. Azt persze mindenki tudta, hogy Hicks keféli, hiába akarták titkolni.

-   Jelentette a sheriffnek?

-   Hogy megint elhajtson a francba? Egyébként pont úgy lesöpörte volna az érveimet, mint az első és a második alakalommal, amikor felkerestem.

-   Figyeljen Tom, nagyon figyeljen! Megint egy olyan ügybe avatkozik, ami ha, mondom, ha kirobban…

Nem tudta befejezni, mert kopogtak és Hamilton sheriff azonnal be is nyitott. A fejével intett Donaghuenak, hogy jöjjön ki.

-   Ha amiatt akar baszakodni, hogy áthoztam ide Wilburt, nagyon megfingatom! - gondolta magában, miközben az ajtó felé indult.

Hamilton sheriff becsukta az ajtót és eltávolodott néhány lépést. Donaghue követte. A sheriff a földet nézte.

-   Mi történt? - kérdezte Donaghue.

-   Lehetséges, hogy tartozom egy bocsánatkéréssel. Meglehet, hogy igaza volt Donaghue ügynök. Lakossági bejelentésre ki kellett mennünk a régi St. Ignatius temetőbe. Két fiatal talált egy hullát. A fiúk kiértek és azonnal beszóltak. Az áldozat fején egy ütésnyom látszott. És…

-   És?

-   És hiányzik a bal keze.

-   Micsoda? - döbbent meg Donaghue.

-   Nincs meg a bal kéz. A fiúk azt mondták, hogy nincsenek vérnyomok, de a csonk véres. Olyan, mintha lefűrészelték volna. Szóval…, eléggé roncsolódott. A halottkém már úton van.

-   Senki ne nyúljon semmihez! A rendőrök biztosítsák a helyszínt és senkit ne engedjenek oda, várjanak meg engem! Maga odamegy sheriff?

-   Természetesen! De úgy gondoltam, előbb szólok magának!

-   Jól tette, köszönöm! Azt tudják ki az áldozat?

-   Igen. A helyi önkéntes temetőgondnok, Scarlett Cunningham.

Nyolcadik fejezet

Az épületből kifelé menet Firs helyettes megállította a sheriffet.

-   Főnök, a fiúk odaértek és lezárták a helyszínt. - fél szemmel Donaghuera sandított. - A halottkém öt percre van…

-   Senki nem mehet oda, amíg mi ki nem értünk és engedélyt nem adtunk rá! A halottkém se. A tanúkat tartsák ott! - dörrent rá a sheriff a helyettesre.

-