BECCA VIOLINY

DEVENO

AZ ÉRZELMEK HARCA

Könyv Guru

Budapest, 2024

Leila, az ország legveszélyesebb maffiavezérének a lánya abban a hitben nőtt fel, hogy az érzések veszélyesek és megbízhatatlanok. Olyan mélyre temette hát magában mindet, hogy elképzelhetetlen számára az, hogy valaki még felébresztheti őket benne.

Nathaniel az FBI ügynökeként nyomoz a maffiavezér után. A hajsza során, kockára téve a karrierjét és talán még az életét is, kezességet vállal a bíróságon a lányért, hogy az ő védőőrizetében lehessen a nyomozás ideje alatt.

A kényszerű együttlét alatt Nathaniel és Leila egyre többet tud meg egymásról, egymás múltjáról. A nyomozó véleménye napról napra változik, egyre inkább az a benyomása, hogy a könyörtelen szociopataként ismert lánynak talán mégse a valódi arcát látta korábban. És egyre jobban nyomasztja az érzés, hogy miközben az lenne a feladata, hogy börtönbe küldje a maffiavezért, kezd beleszeretni egy bűnözőbe.

DEVENO

Prológus | 1. fejezet | 2. fejezet | 3. fejezet | 4. fejezet | 5. fejezet | 6. fejezet | 7. fejezet | 8. fejezet | 9. fejezet | 10. fejezet | 11. fejezet | 12. fejezet | 13. fejezet | 14. fejezet | 15. fejezet | 16. fejezet | 17. fejezet | 18. fejezet | 19. fejezet | 20. fejezet | 21. fejezet | 22. fejezet | 23. fejezet | 24. fejezet | 25. fejezet | 26. fejezet | 27. fejezet | 28. fejezet | 29. fejezet | 30. fejezet | 31. fejezet | 32. fejezet | 33. fejezet

PROLÓGUS

GYÉMÁNT

A termet az elektronikus zene ritmusa töltötte be. Alapjáraton utálom ezt a műfajt, ahogy a diszkó világa se vonz túlzottan, de mint máskor, az én érzéseim most se számítanak. Ez parancs volt, amit teljesítenem kell. Egy parancs, aminek nem tudok ellenállni, nem tudok ellenkezni. A lelkemet el kellett temetnem egy sötét zugba.

Jennel jöttem, mint a legtöbb esetben. Mindketten tudtuk, hogy végül melyikünknek kell elvégeznie a feladatot, az ő jelenléte csak a biztonság érdekében volt szükséges. Biztosíték, ha én valamit elszúrnék. Bár már rájöhettek volna… én nem szoktam hibázni.

Los Angeles egyik menő klubjába küldtek minket, ahol a lányokon szinte kötelező a miniruha és a kurvás viselkedés, és ahol az italod sose szabad szem elől téveszteni. A termet betölti a füves cigi szaga, és már nem egy ember ütközött nekem, aki minden bizonnyal valami erősebbel is belőtte magát. Ez egy erkölcsi fertő, ami csak úgy bűzlik az izzadságtól és a túláradó tesztoszteron szagától. Szinte minden eldugott vagy kevésbé eldugott helyen párok vannak, akik éppen egymást fedezik fel belülről. Ha a kiképzésem nem lett volna olyan, amilyen, talán még valami reakciót is kicsikart volna belőlem a látvány, de persze ez nem történhetett meg. Undorító ez a hely, és szívem szerint fintorognék, de nem engedek utat a késztetésnek. Nem mutathatok érzelmeket, ezért viselem a már megszokott közönyt az arcomon, ami az én maszkom a világ felé. Tudom, hogy mi a feladatom, és csak ez lebegett a szemem előtt.

Jen már a harmadik felesét húzta le, míg én egy kortyot se ittam. Ez az egyik saját szabályom, hogy sose iszom alkoholt. A másik, hogy sose használok drogot. Semmi olyat, ami egy kicsit is eltompíthatja az agyam, mert az veszélyes lenne számomra. Muszáj minden rezdülésemet uralnom, hogy ne érezzék egy kicsit se azt, hogy ne lett volna elég kemény a kiképzésem.

A pultnál állva körbepásztázom a terepet, miközben a célszemélyt keresem. A hely tele van, szinte egy négyzetcentiméternyi hely sincs szabadon. Én mégis egyből kiszúrom az előzetesen megkapott fénykép alapján. A férfi a harmincas évei közepén jár, és még jóképűnek is mondhatnám, ha bejönne a tipikus szőke „én bárkit megkaphatok” stílus. Bár nekem túl idős lenne, kétszer annyi lehet, mint én vagyok, vagy még több, Jen mégsem aggódik, hogy fel tudom-e kelteni a figyelmét.

A pultosra kacsintok, és a zenét meghallva kibújok a cipőmből, majd felmászom a pultra. Felhúzok magam mellé néhány lányt, de így is tudom, hogy sikerem lesz. A csípőm a zene ritmusára mozgatom. Jen egyszer azt mondta, hogy úgy táncolok, mintha valami sztriptíztáncos volnék. Szerinte a pasik egyből a gatyájukba élveznek, amint meglátnak, mintha ingyen pornót nyújtanék nekik, ezüsttálcán ráadásul. A kezem végighúzom a testemen, kiemelve homokóra alakom, amivel megáldott a sors. A szemem kinyitom, és a célpontra szegezem a tekintetem. Kihívó mosolyra húzom a szám, és tudom, hogy az üzenet célba ért, mert látom, ahogy megindul felém. Vagy túl jó lett a sminkem, vagy a pasast tényleg nem érdekli, hogy elvileg itt bent se lehetnék a kemény tizenhét évemmel.

Más velem egyidős lány azon aggódna, hogy a suliban ki tetszik neki, milyenek a jegyei… De én? Nem, nekem ez a luxus nem jár. Egész gyerekkoromban arra képeztek, hogy a legjobb legyek, és Ő ezt el is várja tőlem.

A férfi megáll a pult előtt, és látom a szemében a tüzet, amit én keltettem benne a táncommal. A csípőmet riszálva guggolok le hozzá, majd a pultra ülve tovább mozgatom a felsőtestemet, miközben a lábamat a dereka köré kulcsolva húzom közelebb magamhoz. Egy rövid, fekete, testre simuló ruha van rajtam, ami túl keveset hagy a képzeletre. Gyűlölöm ezeket a ruhákat, de mindig az van, amit Ő mond. Már nem is próbálok vitatkozni. Vörös hajam kontyba kötve a fejem tetején, pontosan kiválasztva, melyik tincs lógjon ki belőle a tökéletes hatás érdekében. Érzékien húzza végig a kezét a nyakamon, én pedig hagyom, hiszen már megszoktam, hogy egy tárgy, eszköz legyek az emberek számára a céljaik elérése érdekében. Az undor felkúszik a gerincemen, és kiráz a hideg az érintésétől, de ennek semmi jelét nem mutathatom a külvilág számára. Lejjebb hajolok, ezzel közelebb kerül a mellem az arcához.

– Nem megyünk egy csendesebb helyre? – suttogom a fülébe kihívóan.

A férfi leemel a pultról, hagyja, hogy vezessem, és elindulok hátra, a sikátor felé. Minden a terv szerint alakul. Azt hiszi, élete legjobb numerája elé néz, pedig ez lesz élete legszörnyűbb estéje. Már szinte sajnálom.

Már ha képes lennék még bármiféle szánalomra – de az érzéseket már rég kiirtottam az életemből. Az én szakmámban nincs helye az érzelgősségnek. Nincs könyörület, nincs megbánás, nincs szeretet. A lelkem harcot vív az eszemmel, de itt nincs szava a szívemnek. Erre képeztek gyerekkorom óta. Már megtanultam, hogy nem szabad belegondolnom, nem szabad átadnom magam az érzéseknek, különben vagy beleroppanok, vagy beleőrülök. Néha undorodom magamtól. Irtózom attól, amit meg kell tennem, és attól, amit meg kell engednem, hogy Ő boldog lehessen. De nekem ilyen lapokat osztottak odafentről.

A kinti fülledt meleg után jólesett volna egy kis hűvös, de odakint is ugyanolyan meleg volt, csak nem fülledt, hanem száraz. Az izzadság gyöngyözve gyűlt össze a dekoltázsomban, amibe jelenleg a férfi tekintete merült el.

– Elképesztően gyönyörű vagy – suttogta a nyakamba, miközben a bőrömet csókolgatta.

Figyelmen kívül hagyom a szavait, és hagyom, hogy mohón az épület falának nyomjon.

A sarkon meglátom egy autó fényszóróit. Ez egy jelzés. Ideje véget vetni ennek. Ellököm magamtól a férfit, mire értetlenül néz rám.

– Most mi van? – kérdezi, és próbál közelebb lépni, mire megfogom a csuklóját, és tekerek egyet rajta. Fájdalmában felüvölt és térdre rogy előttem. – Megőrültél?!

– Rossz emberrel húztál ujjat. – Hangom halk és fenyegető. Bal kezemet lendítem, erősen csapódik az arcába. A férfi feje hátrahanyatlik, és mikor újra felemeli, látom, hogy a szájából vér szivárog. Az arca vicsorba torzul, ahogy elfogja a düh, de látom, még nem érti, mi történik. Nem tudja, hogy ki vagyok és miért jöttem.

– Ezért megfizetsz, te szajha! Nem tudod, kivel húztál ujjat! – Szabad kezét felém lendíti, ami elől sikeresen kitértem, de közben elengedtem a másik csuklóját.

Azonnal talpra szökken, és két kezével megragadja a nyakamat. Érzem, ahogy a levegő elfogy a tüdőmből, de nem hagyom, hogy a félelem elhatalmasodjon rajtam. Lendítem a lábam, ami a combhajlatába ütközve ér célba. A férfi újból felordít, a szorítás enged a nyakamon. Nem vesztegetem az időt, kibújok a fogásból, megragadom a karját, és a saját lendületemet használva lendítem át. Ahogy földet ér, a karját a háta mögé csavarom. Hallom a csont roppanását, de nem foglalkozom vele. Beletérdelek a lapockájába, és úgy hajolok le a füléhez.

– Mr. Deveno már vár – suttogom.

– Tessék? – A férfi hangja rémült, végre megértette. Ficánkolva próbál lerázni, sikertelenül. Előveszem a combomra rögzített injekciót, amit kaptam, és a férfi nyakába szúrom.

Pár pillanat múlva már érezni a hatását, a férfi nem ficánkol, végül az egész teste elernyed. Undorodva szállok le róla. Nem halt meg, hiába tűnik úgy. Nincs még itt az ideje.

– Muszáj volt eddig elhúzni? – Hátra se kell fordulnom, hogy tudjam, ki áll mögöttem.

– Nekem is jár egy kis szórakozás – válaszoltam, mire a férfi hümmögött egyet, majd engem megkerülve a férfihoz lépett. – Innentől a tiétek.

– Te is velünk jössz – jelenti ki Erik. A majdnem két méter magas, erős férfi félelmetesnek tűnhet, ámbár a szőke göndör fürtjei és halványkék szeme – mely néha inkább szürkének tűnik – kedves arcot kölcsönöz neki. Vele ellentétben a társában, Frankben külsőre semmi kedves nincs. Kopaszra borotvált feje és szúrós tekintete minden embert elborzaszt. Mégis sokkal kedvesebb, sokkal alázatosabb és hűségesebb, mint Erik. – A főnök rendelkezett így.

Bólintva veszem tudomásul az új parancsot. Nem kérdeztem egy szót sem. Jent a klubban hagytuk, innentől ez már nem az ő dolga, és nem az én dolgom, hogy vele mi lesz. Miután bepakolták a férfit az autóba, én is beszálltam a hátsó ülésre. Tudtam, miért akarja, hogy én is ott legyek. Tudtam, mit vár el tőlem. Csak nem értettem, hiszen ez nem az én feladatom szokott lenni.

Innen az út bő fél óra volt a raktárig, ahová tartottunk. Az úton a két férfi egymással beszélgetett, engem figyelmen kívül hagyva. De ez így is van jól. Minden erőmmel azon voltam, hogy kizárjam a hangokat, miközben az ablakon bámultam kifelé. Egy rövid ideig mentünk csak a városban, ahol zajlott az éjszakai élet, aztán rátértünk a városból kifelé vezető útra, ahol már csak a sötét táj vett körbe minket, amit elszórtan világított meg egy-egy halványan pislákoló lámpa fénye. Éreztem, ahogy kezd úrrá lenni rajtam a fáradtság, azonban erőt kellett vennem magamon. Nem alhatok el, most nem.

A kocsi lassan megállt. A hatalmas raktárépületet csupán a fényszóró világította meg. A semmi közepén vagyunk, közel s távol nincs egy lélek se. Lassan szállok ki az autóból, a férfiak után. Ők a kocsi hátuljához léptek a pasasért, míg én egyből az épület felé indulok. Belülről halvány fény szűrődik ki, mutatva, hogy merre kell mennem. Még sosem jártam a raktárnál, még sosem volt rá szükség, hogy idejöjjek. A két férfi utolért, átvették az irányítást. Ez már az ő terepük, ők ismerték a járást.

A hatalmas ajtón belépve óriási tér tárult elém, ami szinte üresen kongott, de a férfiak továbbhaladtak. Balra egy ajtón beléptünk és egészen a folyosó végéig mentünk, ahol egy lépcső vezetett fel- és lefelé is. Meg se lepődtem, hogy az alagsor felé indultunk. A folyosón olyan halvány fény pislákolt, hogy szinte nem is láttam az utat magam előtt. A folyosó végén egy fémajtó, résnyire nyitva. Utoljára léptem be a kis szobába, aminek a közepén egy szék állt, mellette egy guruló kisasztal, mindenféle felszereléssel.

– Hát itt vagy! – hallottam meg a hangját a fal mellől.

– Hívatott. – A hangom érzelemmentes, az arcomon a már begyakorolt közöny tükröződik. Inkább nézzek ki úgy, mint akit nem érdekel ez az egész, mint egy rémült tininek, és pont ez a lényeg.

– Így van. – Előlép az árnyékból. Halvány fény világítja meg az arcát, amin ott az a mosoly, ami csupán egy tébolyodott ember arcán jelenhet meg. – Azt akarom, hogy végignézd.

Az elrabolt férfit kikötötték a székhez. Még mindig hat az injekció, semmi életjelet nem ad. A lábait a szék lábaihoz kötötték, a kezeit a szék támlája mögé feszítették. Nem takarták el a szemét. Már nem számít, hogy mit láthat meg, már nem lesz kinek elmondania.

– Kezdjük! – szólt Ő, majd a két férfi elhátrált az ájult embertől. – Itt az ideje felébredni. – Valamilyen injekciót fecskendezett belé, mire a pasi szeme kipattant. – Üdvözöllek, kedves barátom! – köszöntötte szívélyes mosollyal, mire a pasas tekintetében azonnal megjelent a félelem. – Csak nem hitted, hogy elbújhatsz előlem! – A pasas tagadólag rázza a fejét. Ő az asztalhoz kirakott szerszámok és fegyverek sokaságához lép, és lassan végighúzza a kezét az eszközökön. – Tudod, hogy mit kap az, aki áruló.

– Kérlek! Sohasem árulnálak el. – A férfi magabiztosan beszél, de a tekintete leleplezi.

– Nem kell a mellébeszélés, Nick. – A hangja szinte már kedves. Lassan felemeli a kalapácsot, megforgatja a kezében, miközben szemrevételezi a választott fegyvert. – Kapsz még egy esélyt. – Ráemeli a tekintetét az ijedt férfira, lassú léptei visszhangot vernek az üres szobában.

– Esküszöm, hogy nem árultalak el!

– Nem templomban vagyunk, hogy esküdözz itt nekem – nevet fel, de hangja fenyegető, téboly uralkodik az elméjén. Ő nem Ő. A szívemet elfogja a páni félelem, de ez meg se látszik rajtam. Sejthettem volna, de mégis, hogy nem jutott eszembe? Miért nem készültem fel rá? – Kinek beszéltél a szállítmányról?

– Senkinek! – Nick hangja határozottan cseng, mire Ő lemondóan sóhajt egyet.

– Kár. – A következő pillanatban lendületből a férfi kezére ver a kalapáccsal. Az egész szobát kitölti Nick fájdalmas üvöltése. – Próbáljuk meg újra. Kinek beszéltél a szállítmányról?

– Nem beszéltem senkinek! – morogja összeszorított állkapoccsal.

Újra az asztalhoz lép, lerakja a kalapácsot. Ezúttal egy kisebb fogót vesz magához, és a férfi elé guggol. Be akartam csukni a szemem, be akartam fogni a fülem, de akkor lebuktam volna, amit nem engedhettem meg. Végig kellett néznem rezzenéstelen arccal. Erik és Frank enyhén elfordultak, hogy ne lássák. Ők megtehették. Én nem. Nem tehettem semmit, csak álltam és néztem, ahogy a fogó segítségével egyesével tépi le a körmeit, miközben Nick fékevesztett üvöltése rázza meg az épületet. A kérdések sorra záporoztak, de a férfi már beszélni se tudott a fájdalomtól. Vér pettyezi a földet, ahogy csurog lefelé az ujjaiból.

Miután megunta ezt a módszert, újból az asztalhoz lépett. Csupán odaszólt Franknek és Eriknek, hogy szabadítsák meg Nicket a felsőjétől. Egy éles szikével tért vissza, és precíz sebet ejtett a férfin, a hasától egészen fel az arcáig, de ez sem bírta szóra.

– Akkor jöjjön a bevált módszer. – Érdektelen mosoly terült el az arcán.

Nick már alig tudott ébren maradni, az ereje gyengült a vérveszteségtől, de Ő pontosan tudta, hogyan ejtsen úgy sebet, amitől nem tud elvérezni, amibe nem tud belehalni.

Nick arcára egy törölköző került, és ebből már éreztem, hogy mi következik. Minden idegszálam megfeszült, ahogy igyekezett lerázni magáról, de Erik nem hagyta. Frank odavitt egy vízzel teli vödröt, és a férfi arcára kezdte önteni. Ez a fájdalommal teli üvöltés még az iméntinél is rosszabb. Az epe kezdett felkúszni a torkomon, amit egy mély lélegzettel próbáltam visszatartani.

– Kinek árultál el? – kérdezte újból, megszabadítva a férfit a vizes rongytól.

– Könyörgöm… – Nem várta meg, míg befejezi, a vizes törölköző újból az arcára került.

Nem fogom kibírni, nem fogom kibírni, nem fogom kibírni…

De! Ki fogod bírni!

Nem megy!

Mire észbe kaptam, a férfi előtt álltam. A szobában minden szempár rám szegeződött. Erik tett felém egy lépést, de megállította. Leszedtem Nick arcáról a törölközőt, és undorodva dobtam a földre.

– Kinek beszéltél, Nick? – Nem ismertem a saját hangomra. Érzéketlen volt, mégis mézesmázos. Fagyos, mint a jég, de buja, mint egy csábító nőé.

– Takarodj, te szajha! – A férfi undorodva fordult el tőlem.

– Rossz válasz.

Az asztalhoz léptem, hogy szemügyre vegyem a lehetőségeket. A tekintetem szinte azonnal megakadt a tőrön, ami nem volt túl nagy, de túl kicsi sem. Kényelmesen belesimult a kezembe. A markolata ezüst, és egy sárkányt ábrázolt, szemeinél vörös kövekkel. A combfixembe tűztem, ez most már az enyém. Tovább kutattam a megfelelő eszköz után, bár még magam sem tudtam, hogy mit keresek… amíg meg nem láttam. Éveken át tanítottak, képeztek, hogy mire elérkezik ez a nap, már pontosan tudjam a dolgomat. Mindig csak remélhettem, hogy ez a nap nem következik be, de most, hogy itt állok, mintha már nem az a kislány lennék. Tudom a dolgom, tudom, mit kell tennem, hogy Ő büszke lehessen rám. Talán egy napon sikerül elérnem, hogy büszke legyen rám, de ez a nap még nem jött el. Csupán semmibe vesz, és azok a szebb napok. Ha nem felelek meg az elvárásainak, ha hibázom, akkor olyan leckét ad, hogy másodjára eszembe se jusson elvéteni.

Lassan fogtam meg a tárgyat, majd határozott léptekkel indultam újra Nick felé. Nem tudom, honnan a magabiztos megjelenésem, miközben érzem, hogy remegek.

– Utolsó esély. – Felemeltem az eszközt, hogy ő is lássa. Azt akartam, hogy tudja, mi vár rá, azt akartam, hogy törjön meg. Valljon be mindent, hogy ne kelljen megtennem.

– Menj a pokolba! – köpött felém, de nem ért el hozzám, a lábam előtt ért földet. Undorító!

– Ahogy akarod.

Csak el ne hányjam magam!

Lassan közelítettem a szeméhez, hátha meggondolja magát… Nem tette. Hallottam, láttam és éreztem minden másodpercét, ahogy a hideg fém a szemébe vájt. Jobban ordított, mint eddig bármikor az éjszaka során. Csak reméltem, hogy az arcomra nem ült ki a fintor a cuppanó hangot hallva, ahogy elvált a szeme a szemgödrétől.

– Ethan! Ethan volt az! – A férfi már zokogta a szavakat, aminek a látványa szánalommal töltött el. Tényleg ez kellett?

– Kifejtenéd, kérlek? Ki az az Ethan?

– A Bratva egyik embere. Náluk van a húgom, nem volt más választásom! Kérlek!

– A húgod már halott. – A hangom olyan érzéketlenül cseng, ahogy én érzem magam. – Ahogy te is.

A combfixemből a tőrt a nyeléig döföm, átszúrva a tüdejét. Hallom akadozó lélegzetét, ahogy az utolsó levegő is elhagyja a testét. Látom a tekintetén, ahogy eltűnik, elhagyja az élet.

1. FEJEZET

GYÉMÁNT

– Remélem, elkészültél! – lépett be Jack a szobámba.

Óriási méretéhez képest rettentő kevés dolog kapott itt helyet. Csupán egy fésülködőasztalt és egy matracot mondhatok magaménak, ami az ágyam lenne. Bár már olyan öreg, mintha a padlón feküdnék. Az egyik sarokban néhány kupac könyv, de persze semmi regény, ami kirepíthetne a hétköznapokból. Csak orvosi, pszichológia és hasonló témák, melyek a munkámat hivatottak segíteni.

Felállok a fésülködőasztaltól és körbeforgok, míg ő szemügyre veszi a megjelenésem. A sminkesek sokat dolgoztak, hogy legalább huszonöt évesnek nézzek ki a tizennyolc helyett. Hivatalosan is nagykorú lettem… valamikor az évben. Egyszer majd csak megértem, hogy lehet, hogy nem érdekli, mikor születtem, ezért nem is tartja számon a születésnapomat. Régen még bántott, ahogy hozzám viszonyult, fájt a viselkedése, de ma már nem érdekel. Ez a legkisebb fájdalom, amit adni képes.

Egy burgundivörös selyemestélyi van rajtam. Vékony pántja és rettenetesen mély dekoltázsa van. A hátam nagy része szabadon, ami zavarhatna is, ha lenne egyáltalán bármiféle beleszólásom. De nincs, szóval inkább nem érdekel. Vörös göndör hajamat félig leengedve hagytam, félig viszont feltűztem egy arany csattal. A fülembe a Jacktől kapott gyémánt fülbevaló, a csuklómon a hozzá illő gyémánt karkötő.

Jack mögém lép, és egy fekete csipkemaszkot rak az arcom elé, majd megköti. Megfordulok, hogy szembenézhessek vele, mire ő elégedetten bólint.

– Ez az este fontos. Mindennek tökéletesnek kell lennie. – A hangja a megszokott közöny, de érezni a mögötte megbújó fenyegetést.

– Értettem, uram – feleltem színtelen hangon.

– Te vagy a legértékesebb kiegészítő. A Gyémánt, hadd lássa mindenki! – Méregetett a már jól ismert nézésével. Ilyenkor rettegtem tőle. Olyan, mintha a testemre vágyna, ami undorral tölt el. Már megtanultam, hogy minden egyes alkalommal, amikor kihívóbban kell megjelennem, a vége mindig kínzás, hogy Jack érezze, még mindig övé a hatalom. – Tedd, amit mondok, ne szegülj ellen! – hangzott a parancs.

Kiment a szobából, és én követtem. A szoba az emeleten a keleti szárny legvégén volt, és egy hosszú folyosó választott el minket a lépcsőtől. Végig csendben lépkedtünk egymás mellett. Jack ki nem állhatta a felesleges beszédet. Az utasítás csak egyszer hangzik el, nem többször. Hibázás kizárva, vagy megjegyzed, vagy véged van. És én elég hamar megtanultam, hogy mikor mit vár el tőlem. Az emelet tetején a korlátnál álltunk meg, és lenéztünk a tömegre. Két oldalról lépcső vezetett alá, és tudtam, nekem balra kell mennem, épp ezért egyből Jack bal oldalára álltam. Amíg ő a vendégeket köszönti, a tekintetemmel végigpásztázom a termet. Egy szavát se hallottam a beszédből, az nem nekem szólt. Tudtam, mi a dolgom, már anélkül is, hogy elhangzott volna a parancs.

Mindenkin maszk van, ami megnehezíti az azonosítást számomra. De szerencsére pont eléggé megtanultam a testbeszédből olvasni, hogy tudjam, ki az, aki Jacknek kell. A tekintetem hirtelen megakad egy alakon, aki hátul áll és pezsgőt iszik. Testreszabott fekete öltönyt visel fehér inggel. Idegen, ezt egyből kiszúrom. Életemben nem láttam még ezt a férfit. Fekete maszkja ellenére is látom, mennyire jóképű. Nem olyan, mint a jelenlévők többsége. Drágának tűnő öltönye dacára is látszik, hogy nem olyan hivalkodó, mint a teremben tartózkodók. A tekintetét feljebb emeli, miközben a szájához érinti a poharat, és a pillantásunk találkozik. Egyenesen a szemembe néz, ahogy a poharat elemeli az ajkától. Ki ez? – visszhangzik a kérdés a fejemben.

Jack befejezte a köszöntőt, és elindult lefelé a lépcsőn. Követtem a példáját, és kihúzott háttal, lassan lépkedve sétáltam le a többiek közé. Tudtam, mit kell tennem, ezért elindultam, hogy mindenkivel váltsak néhány mondatot. Egynéhányukkal többet is. Te vagy a legértékesebb kiegészítőm – mindig ezt mondja Jack, ha általam akar nyélbe ütni egy üzletet –, a Gyémánt. Elvárja, hogy tökéletes úrihölgyként viselkedjek, de aki kell neki, az érezze úgy, hogy velem nyeri meg a főnyereményt.

Lágy zene szólt, túlfűtött erotikát sugárzott. Csupán az ilyen eseményeken hallhattam zenét, vagy ha olyan feladatot kaptam, hogy kutassak fel valakit. Nemegyszer egy bárban, bordélyban vagy más szórakozóhelyen találtam rá a célszemélyre.

Az emberek táncoltak, míg mások csoportokban társalogtak. Társaságról társaságra vándoroltam, közben a tekintetemmel újra és újra azt a különös férfit kerestem.

– Maga gyönyörű nő lett. Meg is értem, hogy Jack rejtegeti magát. – A bók közömbös volt számomra, mégis muszáj volt elhitetnem Mr. Diegóval, hogy lenne esélye nálam.

– Csak hízeleg, Mr. Diego – mondtam, szemérmesen lesütve a tekintetem. – Nem rejtegetnek, csupán vigyáznak rám.

– Egy ilyen kincsre én is vigyáznék – mosolygott rám. Gondolom, ez a mosoly mindig bejön, és a nők sorra dobják le a bugyijukat érte, de rám nincs hatással. A sötétszőke hajú és bronzos bőrű férfi a húszas évei végén járhat, és rendkívül jóképű. Nem vele van a hiba, hanem velem.

– A kincsre vigyázna, vagy rám? – Az avatatlan szemlélők számára ártatlan kislánynak tűnök, nem tudják, hogy minden szavamat jól átgondolom, hogy elérjem, amit kell. Mr. Diego közelebb hajol hozzám, mintha egy titkot akarna megosztani velem.

– Ön számomra maga volna a kincs. – A hangja érzéki, alig több suttogásnál.

Elfordítom a fejem, mintha zavarba jöttem volna. A tekintetem hirtelen újra rátalál a rejtélyes idegenre.

– Felkérhetem egy táncra?

– Megbocsát egy percre? – kérdezem, figyelmen kívül hagyva Mr. Diego kérdését, miközben le sem veszem a szemem az ismeretlen férfiról.

A terem egyik sötétebb sarkában áll, és látom, hogy mozog a szája, de mellette nincs senki. Furcsállva veszem jobban szemügyre. Ha igaz a sejtésem, akkor nagyon gyorsan el kell tűnnie innen.

Ő még nem vett észre engem, ami szerencse, mert így jobban megfigyelhetem. Fekete haja alul rövidre nyírva, felül hosszabbra hagyva, tökéletesen belőve, és rövid borosta fedte az arcát. Talán még a maszk ellenére is kijelenthetem, hogy egy tökéletes férfipéldány állt előttem. A baj csak az volt, hogy nagyon nem lett volna szabad itt lennie. Ebben pedig száz százalékig biztos voltam.

Mintha csak egy kis pihenőre vágynék, a mellette lévő asztalhoz sétáltam, odaálltam, és óvatosan ráemeltem a tekintetem. Felém nézett, de a tekintete nem volt árulkodó. Tengerkék szeme fagyosan meredt rám.

– Önnek nem szabadna itt lennie – szólaltam meg színtelen hangon, halkan, hogy csak ő hallja.

– Erre miből következtet? – kérdezte, és kissé felvonta a szemöldökét.

– Még sose láttam magát – vonok vállat.

– Nem tudom, feltűnt-e, de itt mindenki maszkot visel. Lehet, hogy látott már, csak fel se ismer – magyarázza a nyilvánvalót. Higgadtnak tűnik, de látom az apró jeleket, hogy a legkevésbé sem nyugodt. Tilosban jár, és ezzel tisztában is van. A tekintetem a mellkasára vándorol, és egyből észreveszem, amit kerestem. Hamar megtanultam olyasmit észrevenni, amit más nem lát. Megtanultam olvasni a testbeszédből, akár egy hanglejtésből vagy csupán egy tekintetből.

– Talán igaza van – mondom, és láthatóan megnyugodott. – Talán összefutottunk már az őrsön? – nézek rá kérdőn, mire a tekintete végre elárulja, de a testbeszéde ugyanazt a nyugalmat sugározza. – Jobban teszi, ha elmegy… nyomozó.

– Ha valóban azt hiszi, hogy rendőr vagyok, már szétkürtölte volna. – Ezúttal ő néz rám kérdőn, és a szemében zavarodottságot látok.

– Nem gondolom jó ötletnek. Nem hiszem, hogy tisztában van vele, mire vállalkozott, mikor idejött. Az életével játszik.

– Miért segítene nekem?

– Nincs érdekemben a halála – mondom közömbösen. Úgyse hinne nekem, ha beavatnám a kegyetlen valóságba. Az én valóságomba. – Azonban nem lesz más választásom, ha az itt lévők rájönnek, hogy kicsoda maga.

– Nem hat meg a fenyegetés. Nem megyek el üres kézzel – jelenti ki eltökélten. A zsaruk és az a fránya kitartásuk. Sóhajtva fordulok felé.

– Táncoljon velem! – Hangom üresnek és érzéketlennek tűnik, miközben a lelkem mélyén remegek a félelemtől. Nem ezt az utasítást kaptam. Nekem minden figyelmemet Mr. Diegónak kéne szentelnem.

– Tessék? – fordul felém zavarodottan.

– Információ kell? Hát kérjen fel táncolni. Aztán olyan gyorsan tűnjön el, ahogy csak lehet – nézek rá hidegen. – Viszont az információkat csak magával osztom meg. – A szavaim fagyosak, de a tekintetemmel a lehallgatókészüléket szuggerálom, szinte lángra lobbantom.

– Kérjem fel táncolni? – néz rám döbbenten, mire alig észrevehetően bólintok egyet. A lehallgatókészülékhez nyúl, és már kikapcsolva mutatja felém óvatosan, hogy senki ne lássa, majd a belső zsebe mélyére süllyeszti. – Felkérhetem táncolni? – nyújtja felém a kezét. Lassan a kezébe csúsztatom a kacsóm. A bőre érintésétől forróság jár át, mintha vacogó lelkemet akarná felmelegíteni.

Bevezet a tánctérre, és egy pillanatra megállunk egymással szemben. A zene megváltozott, és egy új hangzás veszi kezdetét, egy lassú, érzéki szám. Fagyos mosoly játszik az ajkamon.

– Remélem, tud tangózni – jegyzem meg.

– És ön? – kérdezi felvont szemöldökkel. A derekamnál fogva magához ránt, megpörget, így a hátam a mellkasának ütközik. Enyhén felé fordítom a fejem, de mielőtt túl közel kerülne hozzá az arcom, újból megpörget, újból szemtől szemben állunk, majd a kezébe veszi a kezem. Minden érintése gyengéd, mégis határozott. Ezt a fajta érintést még sose tapasztaltam.

– Mit szeretne tudni, nyomozó? – szegezem neki a kérdést. Pontosan tudom, hogy fogytán az időnk. Jack nem fog jelenetet rendezni mások előtt azzal, hogy elrángat a táncpartnerem mellől. Azonban abban is biztos vagyok, hogy még egy táncra esélyt sem ad.

– Ki maga? – szegezi egyből nekem a kérdést.

– Ezt nem áll módomban megmondani. Következő kérdés!

– Mi a célja a mai bálnak?

– Hatalmi demonstráció. A meglévő partnerek továbbra is tisztában legyenek vele, hogy hol a helyük, és az új lehetséges befektető megnyerése.

– Ki a lehetséges befektető?

– Mr. Diego. Kék csicsás öltöny, gyilkos tekintet – nézek balra, amerre az említett személy áll.

– Bizonyára nem én vagyok a kedvence, hogy kölcsönvettem a barátnőjét.

– Nem vagyok a barátnője. Csupán egy eszköz a meggyőzésére – csúszik ki a számon, meggondolatlanul. Ez a férfi más, mintha hatással volna rám. Eddig mindig kétszer megfontoltam minden egyes szót, mielőtt megszólaltam volna, pont azért, hogy véletlenül se mondjak olyat, ami a valódi életemre utalna. A börtönömre. A férfi szorítása egy pillanatra erősödik a derekamon, aztán újra gyengéden von magához.

– Hogy érti, hogy eszköz? – szűri a fogai között a szót.

– Ahogy mondom. – A hangom rideg, mint mindig, de a szívem a félelemtől hevesen ver a mellkasomban. – Következő kérdés!

– Mi történik, ha nyélbe ütik az üzletet?

– Ezt gondolom ön is tudja – nézek rá lesajnálón. – Nagyobb hatalmat jelent. Ez egy hatalmi játszma, ahol mindenki győzni akar, de csak a legjobb maradhat talpon.

– Mivel foglalkozik Mr. Diego?

– Ő az olasz maffia vezetője. Az apja tavaly hunyt el szívrohamban, és ő az egyetlen örökös. Leginkább fegyverekkel foglalkozik, de a drogkereskedelmet se veti meg. Úgy tudom, szép kis hálózatot hozott már létre. Azonban, ha rá pályázik, nagyon nehéz dolga lesz. Leginkább a lehetetlennel egyenlő, hogy sikerüljön.

– Mi érdeke származna a partnerségből?

– Mr. Diego még fiatal és ambiciózus – vontam vállat. Nem tudom, miért akarna bárki is Jackkel partnerségre lépni, mikor mindenki tudja, hogy azért a szerződésért egy napon az életével fizet.

– És Mr. Deveno? – kérdezi, nekem meg meghűl az ereimben a vér. Itt lenne az esély, hogy végre megszökjek, hogy szabad legyek. De vajon tényleg képes vagyok rá? Vagy már átvette felettem a hatalmat?

– Ő veszélyes – szűröm a fogaim között a szót.

– Ez mit jelent?

– Hogy még nem volt ember, akinek lett volna bátorsága ujjat húzni vele, és túlélte.

– Ön hozzá tartozik? – kérdezi, de válasz nélkül hagyom. – Mr. Deveno és Mr. Diego miért akar megállapodni?

– Egy szóval se mondtam, hogy Mr. Deveno akar üzletet kötni – suttogom, de úgy néz rám, mintha a tekintete azt mondaná, hogy „ne engem akarjon átverni”. – Ezt nem tudom pontosan. A férfiak sose avatnak be, csak felhasználnak a terveik elérése érdekében.

– Tudja, hol tervezik nyélbe ütni az üzletet? – szegezi nekem a leglényegesebb kérdést, mire csak a fejemet rázom.

– Mint mondtam, engem nem szokás beavatni a részletekbe. Csak parancsot teljesítek. De azt tudom, hogy Mr. Diegónak van egy hajója a kikötőben. Azt hiszem, valami Guerriero a neve.

– Hogy érti, hogy ön csak parancsot teljesít? Miféle parancsokat? – teszi fel a kérdést. Nem szándékosan, szerintem inkább tudat alatt osztom meg a fogságommal kapcsolatos információkat, a menekülés reményében. De tudom, hogy ennél többet nem mondhatok. Az időnk vészesen fogy, és még nem tudja, hogy jusson ki élve ebből a dzsungelből. A kérdését figyelmen kívül hagyva adom neki az instrukciókat.

– Az őrök figyelni fogják, úgyhogy legyen nagyon óvatos. Van a hátsó kertben, a terület végében, a sövény mögött egy hatalmas tölgyfa. Nincs másik kijárat, a kapukat pedig ellenőrzik. Remélem, tud fára mászni, mert csak úgy fogja tudni elhagyni a birtokot.

– Köszönöm – suttogja a fülembe, mire kellemes borzongás járja át a testem. Még sose éreztem effélét. Mondjuk még sose kockáztattam az életem egy idegenért. Hogy hozhattam magam ilyen helyzetbe? Tényleg a menekülés reménye tett ilyen bolonddá? Vagy talán a tengerkék szeme – kúszik a gondolat az agyamba, de egyből elhessegetem. Csupán azért segítek, mert tudom, mekkora ára lesz, ha nyélbe ütik az üzletet. Nem táplálok hamis reményeket, és nem bízom egy idegenben. Senkiben sem bízom. De pontosan tudom, ha Mr. Diego belemegy az üzletbe, akkor itt vér fog folyni. Méghozzá rengeteg. És ezt nem engedhetem meg.

A zene leállt, mire mi is megálltunk egymással szemben. Egy pillanatig a szemébe néztem, és reméltem, hogy nem bánom meg a döntésem. Tudtam, hogy ha kiderül, mit tettem, akkor nem biztos, hogy megérem a következő reggelt. Csak abban bízhatok, hogy Jacknek többet érek élve, mint holtan.

Nem mertem elfordítani róla a tekintetem, de éreztem Jack közeledtét. A karomnál fogva rántott maga felé. Szorítása erős volt, de egy csepp fájdalmat se mutattam. A szemében olyan harag volt, ami nem sok jóval kecsegtetett, és már tudtam, hogy nekem befellegzett.

– Magyarázatot követelek – szűrte a foga közt a szót Jack.

– Elnézést kérek – sütöttem le a tekintetem.

– Ezzel még koránt sincs vége. Te egy Deveno vagy, viselkedj is úgy! – fröcsögte az arcomba a szavakat, majd mosolyogva fordult körbe, mintha semmi gond nem lenne.

A nyomozó még mindig ott állt, és láttam rajta, hogy minden szót hallott. Most már nem titok.

Jack Deveno lánya vagyok, aki egy perccel ezelőtt árulta el az apját.

2. FEJEZET

NATHANIEL

Az irodában a papírmunkába temetkeztem. Már majdnem két hete, hogy jött a hívás egy új üggyel kapcsolatban. Ennyi idő elteltével, ha a gyilkos nincs is meg, de legalább gyanúsított vagy bármiféle nyom már fel szokott bukkanni. De itt nincs semmi! Még csak azonosítani se tudjuk az áldozatot! Nemhogy a gyilkos nyomára bukkanjunk. Úgy érzem, kezdek becsavarodni, ha nem jön gyorsan egy nyom. Minden könnyebb lenne, ha lenne egy társam, de sajnos az élet nem ilyen. Biztos Joe szívatása, hogy még nem kaptam új társat, miután Noel kilépett. A legjobb társ volt, akit csak kívánni lehetett, de úgy döntött, hogy önző lesz, és inkább papás-mamást játszik a feleségével. Most komolyan… Mekkora idióta vonul önkéntes rabszolgaságba?

Most oldhatom meg nélküle ezt az elcseszett ügyet! A laborosoknak és a helyszínelőknek semmi említésre méltót nem sikerült kideríteniük. Az ember azt hinné, hogy ennyi diplomás egy helyen már csak jó valamire, de nem! Ezek balfaszok mind.

Gyilkossági nyomozónak lenni nagy váltás volt a szervezett bűnözés elleni részleg után, de hamar belejöttem az új munkakörömbe. Én kértem az áthelyezésemet egy évvel ezelőtt. Joe először hallani se akart az egészről, de aztán valamiért mégis belátta, hogy így a legjobb. Talán rájött, hogy ebben a felállásban jobban tudná hasznosítani a tudásom.

Szerettem én az előző munkakörömet is, ott is volt bőven tennivaló, nem unatkozott az ember. Szerettem, ahogy egy szálat követve jutottunk el a nagyhalig, ahogy összeillesztettük a kirakós darabkáit, ebben azért nagyon is hasonlít a gyilkossági nyomozás, csakhogy itt egy konkrét eseményszálat, az ember utolsó élve töltött perceit, óráit kell kideríteni. A bűnözőket el kell kapni, de az után az eset után valahogy már nem tudtam többet a szervezett bűnözés elleni osztályon lenni, nem tudtam már koncentrálni. Azután, hogy elkaptam az olasz maffia vezetőjét, Marcus Diegót. Az utolsó ügyem volt, amit be tudtam fejezni, és onnan borult minden. A lánynak igaza volt az olasz maffiavezérrel kapcsolatban. Csak egy napig sikerült bezárva tartani, miután megjelent valami ügyvéd, aki tisztára mosta, és kénytelenek voltunk elengedni. Viszont az után az este után a nyomozásom inkább szólt a lányról, hogy információkat találjak róla, vagy megtudjam, hogy hol lehet. Onnantól kezdve állandóan őt kerestem. Próbáltam megfejteni, hátha valahogy titkon, de segítséget kért, mert mással nem tudtam magyarázni, hogy miért segített nekem. Annyi ember közt pont vele kellett összefutnom. Jack kibaszott Deveno egyetlen lányába. Miatta jutottam olyan információk birtokába, melyeket egyébként sose tudtam volna meg. Vagy csak nagyon nehezen. Az alatt a rövid idő alatt, míg beszéltünk, kettő dolgot biztosan tudtam. Az egyik, hogy bár Deveno az apja, de fél tőle. A másik, hogy valószínűleg nem ura a saját életének. A beszélgetés alatt elejtett pár mondatot, amiből arra következtettem, hogy az apja felhasználja a céljai elérése érdekében. Csak arra nem tudtam rájönni, hogy ez miben nyilvánul meg. A nyilvántartásban is utánanéztem és több kollégánál is rákérdeztem, hogy mit tudnak róla, de semmivel nem jutottam előrébb. Az a lány egy szellem. Még csak a nevét se tudtuk meg. Nem szerepel a nyilvántartásokban, és csak kevesen tudják, hogy Devenónak egyáltalán lenne lánya. Igazából az egész Deveno család egy nagy rejtély, mert bár a létezésükkel mindenki tisztában van, semmink nincs az adattárban, se ujjlenyomat, se DNS. Mintha tényleg egy szellem család volna.

Sose tudtam meg, hogy mi történt azzal a lánnyal, de figyeltem a jelentéseket, hátha látok vagy hallok valamit, de még egyszer sem volt ő az áldozat. Ez ad okot a reményre, hogy talán túlélte. Tudom ki ő, tisztán emlékszem arra az estére. Tudom, hogy ő is valószínűleg rács mögé kerülne, ha elkapnánk. Nem tudom megmagyarázni, hogy miért, de a zsigereimben érzem, hogy ő más. Talán menekülni akart.

A gondolataimat visszaterelem a jelenlegi ügyhöz. Egy a húszas évei közepén járó nőt erőszakoltak és gyilkoltak meg brutálisan. Azonosíthatatlanná tették. Az ujjlenyomatát leégették és a körmét letépték. A fogait kihúzták, a haja szintén hiányzik, és a feje meg van égve. Szinte minden csontja el lett törve. A DNS-e nem szerepel a nyilvántartásban. Nincs az eltűnt személyek között, mintha senki nem is keresné. Mintha nem is létezne. Amíg nem lehet azonosítani, kár is erőltetni. Nincs nyom, amin elindulhatnánk.

Fáradtan dörzsölöm meg az arcomat, és egy újabb adag kávéért megyek. A kávéfőzőnél nem nagy meglepetésemre ott van Joe is, a főnök szerény kis kapitányságunkon. Vagyis az FBI igazgatója. De semmi nagy cucc.

Ez az új ügy teljesen kikészít idegileg, amin Joe vigyora csak rontani tud.

– Ez ma már a negyedik kávéd, Nate – ingatja a fejét. – Mondd csak, dolgozni is ilyen hatékonyan tudsz?

– Majd ha kihúzod a fejed a seggedből, te is láthatod – felelem széles művigyorral az arcomon.

– Látom, ma is jókedvedben vagy – húzza el a száját gúnyosan. – Még mindig nincs előrelépés?

– Semmi. Az a nő egy istenverte szellem! – mondom dühösen.

– Pihenned kéne. Ez az ügy teljesen kicsinál. Gyere át este vacsorára, Maya is örülne, ha látna.

– Képzelem – horkantok fel, és a számhoz emelem a poharat. – Még átgondolom.

– Hétre legyél nálunk. És ez parancs! – mondja nyugodt hangon.

– Most mondjam, hogy feldughatod magadnak a parancsaidat? – kérdezem színtelen hangon, mire Joe beleprüszköl a kávéjába. Vigyorogva nézem, ahogy próbál nem megfulladni nevetés közben.

– Csak hogy tudd… – kezd bele, miután újra kap rendesen levegőt –, ha nem szeretném ennyire a nővéredet, és nem tudnám, hogy simán kicsinálna, már kirúgtalak volna.

– Ugyan! Tudom, hogy szeretsz! – Ártatlan mosolyt villantok felé, mire ő a plafon felé emeli a tekintetét.

– Mint pattanást a seggemen – sóhajtja, és elindul vissza a helyére.

Joe és Maya, a nővérem négy éve házasodtak össze, és azóta is undorítóan, nyálasan szerelmesek. Joe csak azért vállalta el, hogy íróasztal mögé kerüljön, hogy Mayának ne kelljen többé aggódnia, vajon haza megy-e este a férje. Azóta Maya várandós lett. Most hat hónapos terhes, ami csak még inkább meggyőzte Joe-t, hogy helyesen döntött, mikor leadta a bűnügyi osztály nyomozójának a szerepét, és helyette elfoglalta a „főnöki” széket.

Joe és Maya születésük óta ismerték egymást, tehát az én egész életemet is. Nem mintha csókos lennék, amiért a főnök a sógorom, de egyértelmű, hogy én vagyok a kedvence. Ettől függetlenül a pozíciómat kiérdemeltem. Nem rokonság által tartok ott, ahol, hanem kemény munkával és kitartással. Talán még keményebb munkával, mint a többiek, mert Joe nemhogy lazsálni nem hagyott, de még több elvárást támasztott felém.

A helyemre visszaérve újra elővettem az aktát, de átolvashatom századjára is, akkor se látom, mi az, amin átsiklottam. Újra hívtam a laborosokat, a helyszínelőket, bárkit, aki előre tudná lendíteni az ügyet, de semmi.

Joe kopogás nélkül nyitja rám az irodám ajtaját, mire fáradtan emelem rá a tekintetem.

– Máris hiányoztam? – kérdeztem vigyorogva.

– Készülj! A kórházból hívtak – mondta Joe, mire megállt bennem az ütő.

– Ugye nem Mayával és a babával van valami? – ugrottam fel egyből a helyemről, és a kabátom felkapva máris Joe után iramodtam a kijárat felé.

– Nem. Bevittek egy lányt. Súlyosan megsérült, az orvosok szerint kétséges, hogy egyáltalán túléli. Jelenleg épp műtik.

– Ehhez én miért kellek? – nézek rá összeráncolt szemöldökkel. Többnyire az én eseteimben az áldozat már nem él.

– Mert illik rá a leírás arról a lányról, akit keresel – mondja Joe, amitől nekem döbbenet ül ki az arcomra.

Nem beszéltünk többet, Joe vezetett a kórházig. Idegesen fészkelődök az anyósülésen, miközben azon kattog az agyam, hogy mi történhetett. Két éve keresem ezt a lányt, aki akkor este segített, amivel elárulta az apját és meghiúsított egy üzletet, ami nagyon sokat ért volna a Deveno család számára. Azóta próbálok rájönni, miért tette. Semmi érzelmet nem mutatott akkor este, tökéletes pókerarca volt. Bár maszk volt rajta, de a tekintete sem árult el semmit, hideg közöny játszott az arcán.

Azt gondoltam, ha az apja megtudja, mit tett, bizonyára megöli. Jack Deveno számára nem létezett család. Bárki állt az útjába, eltette láb alól. A baj csak az volt, hogy soha semmit nem sikerült rábizonyítani. Ha tényleg a lánya, akkor lehet, hogy végre sikerül elkapni a maffia legbefolyásosabb vezetőjét.

A kórház elé érve Joe leparkolta a kocsit közel a bejárathoz, és együtt mentünk be. A sürgősségire mentünk, egyből a recepcióspulthoz. Két nővér tartózkodott ott jelenleg. Az idősebb, szemüveges, akinek a haja már kezd őszbe fordulni, a gép előtt ült, a fiatalabbik, fekete hajú és sötétebb bőrű épp egy orvosi papírt nézett át. Érkezésünkre mindketten felkapták a fejüket. A fiatalabb tetőtől talpig végigmért, majd elpirulva fordult el. Nem nagyzolásból, de már megszoktam, hogy ilyen hatással vagyok a női nemre.

– Jó napot! Joseph Marshall és Nathaniel Thompson nyomozók az FBI-tól – mutatkozott be Joe, és felmutattuk a jelvényünket. – A nemrég behozott azonosítatlan lány miatt jöttünk.

– Jelenleg még műtik, az orvos később pontos tájékoztatást tud adni az állapotáról – tájékoztatott az idősebb nővérke.

– Volt a lánynál bármi személyes tárgy? – kérdezem, mire a fiatal nővér újra rám emeli a tekintetét.

– Máris hozom. – Egy perc múlva a megszokott zacskóval tért vissza, amibe a személyes tárgyakat szokták rakni. – Csupán ez a ruha volt rajta, és egy nyaklánc.

Én a ruhát veszem szemügyre, egy egyszerű fehér ruha, amin már látszott, hogy viseltesebb. Sárfoltok tarkítják, és egy óriási vérfolt, ami szinte az egész ruhát átitatta.

– Ez lehetetlen – suttogta Joe mellettem, a nyakláncot markolászva, és úgy nézett ki, mintha szellemet látna.

– Találtál valamit? – fordulok felé, de ő még mindig meredten a fekete bőrláncot nézi, aminek a végén egy fekete alapon zöld mintás gitárpengető lógott.

– Még nem tudom – válaszolta végül komoran, és visszahelyezte a láncot a zacskóba. – Kik találtak rá?

– Egy házaspár. Jelenleg a váróban vannak. A feleséget megviselték a látottak, nyugtatót kellett neki adni – mondta a fiatal nővér.

– Köszönjük. – Udvariasan elmosolyodtam, és elindultam a váró felé. Joe a nyomomban lépkedett, de fejben nagyon távol járt.

***

A váróban ott ült a házaspár, a férj épp a feleségét nyugtatta, amikor beléptünk.

– Jó napot! Thompson nyomozó vagyok – mutattam fel a jelvényem.

– Marshall kapitány az FBI-tól – mutatkozott be Joe is. Bármi is zavarta meg az előbb, mostanra újra fókuszált.

– Jó napot! Én Richard Harris vagyok, a feleségem Carla.

– Szeretnénk feltenni néhány kérdést – veszem át a szót Joe-tól.

– Természetesen, bármiben segítünk – válaszolja Mr. Harris. Látszik rajta, hogy nem keveredett még hasonló helyzetbe.

– Istenem, az a szegény kislány, ugye rendbe jön? – kérdezi Mrs. Harris sírva. Ahogy látom, a nyugtató nem tudta teljesen lecsillapítani, látszik, hogy valóban megviselték a látottak.

– Az orvosok minden tőlük telhetőt megtesznek – nyugtatta Joe.

– Hol találtak rá a lányra? – térek rá a lényegre. Előveszem a kis jegyzettömbömet és egy tollat.

– A 27-es úton a Topanga Park közelében – válaszolja a férfi, miközben a feleségét öleli, hogy megnyugodjon. – Alig vettük észre, mert az egyik fa alatt volt. Carla vette észre. Félreálltam az autóval, és mikor odamentem megnézni, észrevettem, hogy megsérült, és szóltam, hogy hívja a mentőket.

– Volt valami a lánynál?

– Semmi. Mi legalábbis nem láttunk semmit – rázta a fejét sírva Mrs. Harris. – Csak a lány volt ott, és minden csupa vér. Istenem, hogy tehet valaki ilyet szegény kislánnyal? – Sajnos nem ez az első és gyanítom nem is az utolsó ilyen eset, de ezt már nem kötöm a nő orrára. Így is eléggé megviselték a történtek.

– Köszönjük a segítséget! Ha bármi egyéb eszükbe jutna – nyújtja feléjük Joe a névjegykártyáját –, kérem, hívjanak.

Joe-val kiléptünk a folyosóra, ahol megbeszéljük a hallottakat. Már megint egy ilyen eset, ezt nem hiszem el! A lánynál semmi se volt, és a nyilvántartásban sem szerepel. Az egyetlen szerencse, ha túléli, és meg tudja mondani, hogy kicsoda. Vagy ha ő tényleg az a lány… És akkor én tudom, hogy kicsoda.

Még legalább három órát vártunk, hogy vége legyen a műtétnek és beszélhessünk az orvossal, dr. Clarkkal. A műtét sikeres volt, túl fogja élni. Több sérülése is volt, három törött borda, kulcscsonttörés, és mindkettő csuklóján erős zúzódások. Leszúrták, aminek következtében a lépét el kellett távolítani, valamint belső vérzése volt.

– Ezek friss sebesülések, de ezeken kívül több régebbi sérülést is láttunk a vizsgálatok során. – Az orvos arcán látszik, hogy elborzasztja a lány helyzete.

– Ezzel mire utal? – kérdezi Joe. A hangja nyugodtnak tűnik, de én érzem a mögöttes feszültséget.

– Valószínűleg többszörösen bántalmazták – mondta az orvos, mire Joe teljesen befeszült.

– Köszönöm, doktornő – válaszoltam, de a szemem sarkából Joe-t figyeltem. – Ha magához térne, hívjon minket – nyújtottam át egy névjegykártyát, majd a szoborrá dermedt főnökömet magammal rántva megindultam a kijárat felé.

A kocsihoz érve Joe még csak meg sem próbált vitába szállni velem, beült az anyósülésre. Mindenkit megvisel egy bántalmazott lány ügye, de Joe érzékenyebb erre, mint mások. Ugyanis volt egy húga, akiről csak nagyon kevesen tudnak. Már tizenhat éve, hogy nyoma veszett, és azóta se tudni, hogy mi történt vele. Akkor éjjel Joe apját brutálisan meggyilkolták, de az anyja és a gyerek nem volt sehol. Az ügyet sose zárták le, és sosem találták meg őket. Se élve, se holtan. Néha úgy érzem, Joe ezért is lett nyomozó.

3. FEJEZET

GYÉMÁNT

Az első, ami tudatosult bennem, az a mérhetetlen fájdalom volt, amit minden porcikámban érzékeltem. Úgy éreztem, mozdulni se vagyok képes, de erőt kell vennem magamon. Mély levegőt vettem, és kényszerítettem magam, hogy kinyissam a szemem.

A látvány, ami elém tárult, ismeretlen volt. Próbáltam megerőltetni az agyamat, hogy emlékezzen.

Eszembe jutott a félelem, amit éreztem. Még sose rettegtem annyira, mint akkor. Szinte dermesztő volt. Az agyam nem akart tisztán gondolkodni, a túlélési ösztön átvette felette az irányítást. Emlékszem a tűzre, aztán a menekülésre. Emlékszem a fákra, amik között szlalomoztam, a végére már azt hittem, teljesen eltévedtem, és ott lesz végem. Azt se tudtam, merre megyek. Az volt a legfontosabb, hogy a lehető legmesszebb kerüljek. Vajon meddig jutottam? Az utolsó emlékem, hogy egy erdős területen vagyok, és addigra már annyi vért veszítettem, hogy tényleg csak az járt a fejemben, hogy ezt nem élhetem túl. De túléltem. És most itt vagyok.

A szoba bűzlött a fertőtlenítőszagtól. Minden fehér és steril volt. Mellettem egy gép csipogott monoton hangon. Kórházban vagyok, de nem tudom, hogy kerültem ide. Vagy ki által. A reggeli fény lágyan süt be az ablak előtt lógó függönyön keresztül. Zavarta a szememet, hiszen már ki tudja, milyen régen nem is láthattam semmilyen természetes fényt. Csak azt a sötét szobát, amiben nagy ritkán egy lámpa halvány fénye pislákolt, hogy a szemem ne szokhassa meg a sötétet.

A lehető leggyorsabban el kell tűnjek innen. Csak egy kórházi köpeny van rajtam, de ezen legalább nincs vérfolt. A csuklómra nézek. Jane Doe – ez volt ráírva a kórházi azonosítóra.

Gyorsan elkezdem lefejteni magamról a kábeleket, amitől kellemetlen hangokat kezd kiadni a gép. Nem törődve vele, megpróbálok lábra állni. Leveszem a rögzítőt, amit nyilván a kulcscsonttörés miatt kaptam. Nagyon fáj a hasam, ahol megszúrt, de már rég megtanultam uralni a fájdalmat.

Ebben a pillanatban nyílik az ajtó, és egy ápolónő lép be.

– Nem szabadna felkelnie! – szól egyből, de nem törődve vele, sem a fájdalmammal, mellé lépek, és a torkánál fogva a falhoz szegezem.

– Hol vagyok? – teszem fel neki a kérdést. Rekedt hangom éppen csak suttogásnak tűnik. A nővér csak hörgő hangot ad ki, a tekintetében látom a félelmet. Nem akarom bántani, de muszáj kijutnom innen.

Mielőtt bármit is reagálhattam volna, egy erős kar ránt le a nőről, és a hátam mögé tekeri a karomat. A fájdalom az egész testemet elárasztja, de figyelmen kívül hagyom, már rég megtanultam felülkerekedni a fájdalmon. Kiszabadítom magam a szorításból, a gyomorszájába könyökölök, és kihasználva a másodpercnyi előnyömet, a vállam fölött átdobom a férfit, akit csak most látok rendesen. Egy rendőr. A mozdulattól egy pillanatra lebénít a fájdalom, de gyorsan lerázom magamról, és már a másik rendőr felé vetem magam. Kirúgom a lábát, amitől a földre zuhan, és a karját a háta mögé feszítem. Nem akarok ártani nekik, de muszáj eltűnnöm innen, olyan gyorsan, ahogy csak lehet. Az előző férfi felkel és rám veti magát, de gyorsan ellépek az útjából. Lendíti a kezét, mire újból kitérek előle. A másik rendőr hátulról elkap, mire elrugaszkodva a padlóról felemelkedem, közbe mellkason rúgva az előttem álló rendőrt, és hátravetem a fejem. Érzem, ahogy a koponyám találkozott az orrával, mire akaratlanul is előrebukik. Kihasználva a saját súlyát, átdobom a vállamon és a háta mögé tekerem a karját, mire felüvölt a fájdalomtól, közben a másik rendőrre vetem magam. Teljes erőből vágom állon, amitől hátrabicsaklik a feje. Magamhoz rántom és gyomron térdelem. Mikor összegörnyed a fájdalomtól, az arcába térdelek, amitől elveszíti az egyensúlyát és a földre zuhan. A másik férfi már állna fel, mikor a lapockájába térdelek és földön maradásra kényszerítem.

Hirtelen egy újabb férfi jelenik meg, és ránt le a rendőrről erőteljesen.

– Elég legyen! – szól rám a mögöttem lévő férfi, akinek a szorításából igyekszem kiszabadulni.

A látóterembe a semmiből egy másik férfi kerül, és elém állva lehetetlenné teszi, hogy rajta kívül mást is lássak. Ráemelem a tekintetem, és akkor meglátom őt. Bár az arcát sose láttam teljesen, de azt a szemet nem lehet elfelejteni. Ugyanaz a tengerkék szem, amit évek óta látok magam előtt. Aki miatt nem tudom, hogy mióta nem láttam a napfényt. Tudom, hogy ő az. Sohasem tudtam meg, hogy mi lett vele, hogy Jack rájött-e a kilétére… hogy életben maradt-e. Nem tudom, miért, de valamiért végig reménykedtem abban, hogy túlélte, amit csak akkor fogok fel, mikor felismerve őt legördül a súly a mellkasomról. A kérdés csak az, hogy ő megismer-e engem. Befejezem a szabadulásra tett kísérletet, és hagyom, hogy a férfi még mindig lefogjon.

– Kérem, nyugodjon meg. Nem akarjuk bántani – mondja a nyomozó nyugodt hangon, azon a hangon, ami régóta kísért álmaimban. – Megnyugodott? – Nem adok ki hangot, csak bólintok, mire a mögöttem álló férfi lazít a szorításán, de nem enged el. Ahogy az adrenalin elszáll belőlem, az erős fájdalom az egész testemet átjárja. Hozzászoktam már az érzéshez, hogy tudjam kezelni, elégszer tapasztaltam már, hogy ne ködösítse el az elmém. – Felszakadt a varrata. Megengedi, hogy az orvosok ellássák? – Csak egy újabb bólintással felelek. A tekintetem nem veszem le az előttem állóról.

A férfi int a többi rendőrnek, akik elhagyják a szobát. Érzem, hogy a hátam mögött lévő férfi egy bilincset csattint a csuklómra. Az ágyhoz vezet, és a szélére kattintja a bilincs másik felét, de nem ellenkezek, csak hagyom. Az ágyon ülve nézek az előttem álló két férfira. Aki eddig mögöttem állt, egy idősebb férfi, talán a harmincas éveinek a végén járhat. Az arca nyugodt, de a szemében idegesség és sajnálat csillog. Remélem, a kollégáit sajnálja, és nem engem.

Néhány perccel később belép egy orvos, mire a két férfi kimegy a szobából. A doktornő precízen látja el a sérülésem, megtisztítja a sebet, kicseréli a varratot, és újra leragasztja egy steril gézzel. Miután a doktornő végez, szó nélkül kimegy, amit meg is tudok érteni. A két férfi visszatér, és megállnak az ágy végében velem szemben.

– Az én nevem Nathaniel Thompson. Az úriember pedig Joseph Marshall – mutat a mellette állóra. – Tudja, ki vagyok? – kérdezi lassan, nyugodt hangon, és átható kék szemével vizsgál. Újra csak bólintok, de egy hangot se adok.

– Nem tudsz beszélni, kislány? – szegezi nekem a kérdést a Joseph Marshallként bemutatott férfi.

– De – suttogom rekedt hangon. – Csak a torkom. – Nyúlok a szabad kezemmel a torkomhoz, jelezve, hogy valami nem stimmel vele. Minden kimondott szó mintha smirglipapír lenne. Ki tudja, mikor ittam utoljára, és az utóbbi időben nem igazán használtam másra, mint azokra a sikolyokra, melyeket Ő csikart ki belőlem fájdalmamban.

– Kér egy kis vizet? – kérdezi a fiatalabbik nyomozó. Ismét bólintok, mire ő feláll és odalép egy pulthoz, amin poharak és egy üveg víz van. Amikor visszalép hozzám, felém nyújtja a poharat, amit szinte azonnal kikapok a kezéből, és úgy iszom, mintha legalább ezer éve nem ittam volna.

– Kaphatnék még? – kérdezem krákogva. A nyomozó ismét elmegy, én addig a társát figyelem, aki szigorú szemét le se veszi rólam. A nyomozó visszatér az újabb pohár vízzel, amit ugyanakkora hévvel iszok meg, mint az előzőt.

– Kér még? – néz rám érdeklődve a nyomozó, mire a fejemet rázom.

– Nem, köszönöm – válaszolom kimérten. – Mit szeretne tudni, nyomozó? – szegezem neki ugyanazt a kérdést, amit ki tudja, mennyi idővel ezelőtt is feltettem. Ez a kérdés majdnem az életembe került, mégse bántam meg soha. Sokszor reménykedtem már abban, hogy Jack véget vet a kínzásomnak, és végre megöl, de ez sosem következett be. Pedig a kínzásom alatt sokszor éreztem, hogy most jön el a pillanat. Ez lesz az a nap, amikor a testem feladja a küzdelmet, de ez csak vágyálom maradt.

– Mi történt önnel?

– Azt hiszem, ez egyértelmű – nézek rá a szokásos közömbös tekintetemmel.

– Fejtse ki, kérem! Eljutott hozzánk a hír, hogy Jack Deveno háza néhány napja kigyulladt. Tud erről valamit?

– Megsérült valaki? – kérdezem kimérten, de a szívem hevesebben dobog a mellkasomban.

– Még nem tudni pontosan – mondja a nyomozó, mire bólintok, mint akinek nem számít. – Ön ott volt a tűznél?

– Részben – vonok vállat.

– Hogy érti, hogy részben? – Megint nem válaszolok. Nem akarok arról az éjszakáról beszélni. Nem akarok börtönbe kerülni, akárhogy tudom, hogy oda való vagyok.

– A nyomozás akadályoztatása szövetségi bűncselekmény – szólal meg Mr. Marshall.

– Mondja el, mi történt önnel – néz rám érdeklődve a nyomozó.

– Én csak… – kezdem, de megakadok. Bízhatok bennük? A nyomozóval egyszer már találkoztam, és akkor bíztam benne. De a másikat nem ismerem. Végül is tényleg nincs mit veszítenem, ha nem ők zárnak börtönbe, akkor Jack talál meg, és örülhetek, ha csak megöl. – Én csak menekülni akartam. Én okoztam a tüzet, hogy elterelje a figyelmet.

– Miért akart menekülni? – kérdezi Mr. Marshall, mire úgy nézek rá, mintha ezt ő se gondolta volna komolyan.

– Miss Deveno, mi történt a bál után? – Thompson nyomozó hangja gyengéden cseng, de a megnevezéstől, mintha a bőrt akarná lenyúzni rólam, még a hideg is kirázott.

– Ne hívjon Devenónak! – mondom kimért, de fenyegető hangon.

– Rendben, elnézést! – emelte fel a kezét megadóan. – Akkor hogy szólíthatom? – kérdi, de most is válasz nélkül hagyom.

– Miután elkapták Mr. Diegót, Jacknek nem kellett sok, hogy összerakja a darabkákat, hogy ki árulta el. És Jack nem az irgalmasságáról híres. Úgy gondolta, hogy a halál túl könyörületes lenne.

– Kínozta magát? – kérdezi a nyomozó, és látom, ahogy a kezét ökölbe szorítja. Lassan bólintok egyet, de az arcomról semmi érzelmet nem lehet leolvasni.

Régóta tudom, hogy az érzelmek rosszak, csak hátráltatják az embert. Ezért megtanultam tökéletesen elrejteni mások elől az érzéseimet. Se fájdalom, se bánat, se szeretet. Így a legbiztonságosabb… mindenkinek.

Ahogy visszatérnek az emlékek, önkéntelenül is a medálomhoz akarok nyúlni, de az nincs a nyakamban. Tisztán emlékszem, hogy ott volt, mikor elhagytam Jack Deveno házát, ami eddig az én otthonomul is szolgált. Fagyos tekintettel nézek a két férfira.

– Hol a nyakláncom?

– Netán értékes? – vonja fel a tekintetét Mr. Marshall.

– Csupán egy pengető. Nem értékes, de az enyém.

– Ne aggódjon, a nyaklánc a személyes tárgyai közt van – nyugtat, bár nyugodtabb nem vagyok. És addig nem is leszek, míg újra a nyakamban nem lesz.

– Megkaphatom? – kérdezem, mire a nyomozó sóhajtva elhagyja a szobát. Remélem, a nyakláncommal tér vissza.

– Hogyan került önhöz egy híres zenész pengetője? – teszi fel a kérdést Mr. Marshall.

– Híres zenész? – kérdezek vissza, mire a férfi bólint. – Akkor mégis értékes.

– Honnan van? – néz rám komolyan, és mintha ingerült lenne.

– Nem tudom.

A társa visszatért, kezében a nyakláncommal. Elvettem tőle a darabot, és sokkal jobban éreztem magam, amint újra a helyére került. A nyakamba. Nem hazudtam, tényleg nem tudom, hogy honnan van ez a pengető. De ameddig csak vissza tudok emlékezni, ez megvolt. Egyedül ehhez az egy dologhoz vagyok képes kötődni. Ez az én szerencsetalizmánom. Badarság, de úgy érzem, hogy amíg a nyakamban van, semmi baj nem történhet. Valahogy megnyugtat.

– Most már mesélne nekünk arról, hogy mi történt? – kérdezte türelmetlenül Mr. Marshall, mire bólintottam egyet.

– Miután Jack megtudta, hogy mi történt a bálon, bezárt és… igazán egyedi módszereket gyakorolt rajtam. – Szándékosan fogalmaztam ködösen. Nem akartam visszaemlékezni, hogy milyen változatos kínzásoknak tett ki. Nem akartam felidézni, hogy Jack mit kért Tőle, és miket tett velem. Egy elmebeteg volt, de ezt az oldalát addig nem is ismertem. Megnedvesítettem a szám, és folytattam. – Azt se tudtam, mióta tart bezárva, ahogy azt se, hogy nappal vagy éjszaka van. Mennyi idő telt el a bál óta? – kérdezem elgondolkodva.

– Közel két év – válaszolja Thompson nyomozó feszülten. Már két éve kínoz? Két éve nem láttam a napvilágot? – Kislány… – szólított meg a nyomozó, mire ráemeltem a tekintetem.

– Csak nem gondoltam volna, hogy már ennyi ideje – mondom kimérten.

– Hogy szabadult ki? – kérdezi Mr. Marshall.

– Én… nem is tudom pontosan. Olyan gyorsan történt. Kivittek a szobából, amibe addig voltam bezárva. Tudtam, hogy ez az utolsó esélyem, hát megragadtam a lehetőséget. Jack egyik nagy hibája, hogy azt hiszi, senki nem mer vele szembeszállni. Nos, ez eddig így is volt. Kiszabadultam a két férfi szorításából, és menekültem. Amikor sikerült eljutnom a garázsig, ott találtam egy kanna benzint. Az se érdekelt, ha én se úszom meg épp bőrrel. Szétöntöttem és meggyújtottam. Ekkor bukkant fel Jack. Ő leszúrt, mire a mellettem lévő asztalról felkaptam az első dolgot, ami a kezem ügyébe akadt, és a fejéhez vágtam. Elveszítette az egyensúlyát, mire összeszedve minden megmaradt erőmet, futni kezdtem. És kijutottam – fejeztem be a történet rövid és tömör verzióját. Persze néhány dolgot kihagytam, de az nekik nem számít. Az csak engem érint, csak rám tartozik.