AMTAK E-KÖNYVEK

KRÚDY GYULA

A TEGNAPOK KÖDLOVAGJAI

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-87-6

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

KRÚDY GYULA

A TEGNAPOK KÖDLOVAGJAI

Tartalom

KRÚDY GYULA

A TEGNAPOK KÖDLOVAGJAI

I. FERENC JÓZSEF EURÓPA LEGELSŐ GAVALLÉRJA

IV. VAGY SZERENCSÉTLEN KÁROLY KIRÁLYUNK

TISZA ISTVÁN UTAZÁSA A HALÁL FELÉ

KÁROLYI KÜLÖNÖS PÁLYAFUTÁSA

A BOLSI

JÓKAI BARÁTJA A BOLDOGTALAN RUDOLF KIRÁLYFI

KOSSUTH FIA

HOGYAN JÁRTA A WALESI HERCEG AZ ÉLET ISKOLÁJÁT PESTEN

A PÜNKÖSDI KIRÁLY, HONTALAN MILÁN EX-KIRÁLY PESTEN

A MAGYAR HABSBURG, EGY RÉGI UDVARHÁZ UTOLSÓ GAZDÁJA

ESTERHÁZY, ROTHSCHILD ÉS A TÖBBI ARANYEMBEREK

VIDÉKI ÉJTSZAKÁK LOVAGJA

AZ UTOLSÓ NEGYVENNYOLCAS HONVÉD: FEJÉRVÁRY GÉZA, I. FERENC JÓZSEF KIRÁLY BARÁTJA

SZEMERE MIKLÓS, DE GENERE HUBA, A MAGÁNYOS GAVALLÉR

A FŐSZERKESZTŐ

MESE A VARRÓGÉPRŐL

I. FERENC JÓZSEF
EURÓPA LEGELSŐ GAVALLÉRJA

Kísértetnek kellene lenni Budán, a Várhegyen, hogy mindent pontosan elmondhatnék róla... Azon a titokzatos lépcsőn kellett volna járni, amely a vérmezei oldalról vitt fel a budai várba, amikor azt a mezőt még "generálisok kaszálójának" nevezték. (F. J. idejében kétszer vették igénybe ezt a rejtek-folyosót: egyszer a régi Népszínház könnyezve szeretett csalogánya, aki valamely titokzatos okból közvetlenül az éjféli óra előtt "volt kihallgatásra rendelve" a Népek Atyjához, - másodszor egy dunai vidra, amely télvíz idején fürgén felszaladt a grádicson a legnagyobb magyar uraság dolgozó szobájáig, hogy az inasok alig tudják vala elhessegetni a hívatlan vendéget.) Befalazott vitéznek kellett volna lenni egy kémény falába a király házában, hogy most pontosan elregélhetném, hogy miért volt F. J. arca öregségére olyan piros, mint egy ritka falevél, amellyel véletlenül találkozunk a budai erdők sétaútjain, - holott valójában már tallérjain is kezdtek sárguló emlékezetté vállani jellegzetes arcképei... Vagy eleven testőrnek lenni a Király hálószobája előtt, amikor a régmúlt időkben még javában forgolódik katonapokrócos ágyán a várgrófok késői unokája, mert a várgrófné, ama wittelsbachi, nem nyitja ki szelíd kézzel a hálószobába vezető ajtót, hogy ura és parancsolója álmatlansága felől tudakozódjék... Csak lapírónak nem kellett volna lenni F. J. korszakában, mert ez az úr nem sokra becsülte a legbefolyásosabb szerkesztőket sem, akiknek szavára a színházigazgatók házmester-kisasszonyokból primadonnákat neveltek... Ezek a tekintélyes lapvezérek kétféle formában voltak ismeretesek a rémregényeket közlő bécsi Extrablatt hűséges olvasója előtt: - ismert egy jól megtermett, hízásra hajlamos, vörösbajszú zsidót, aki csiptetős szemüvege mögül még a régi osztrák-magyar monarchia nevezetes hadgyakorlatait is bizonyos fensőbbséggel nézte, talán magában mondogatta is, mint a papírkosárba kerülő kéziratokra volt szokásuk ez időtájt a szerkesztőknek:

- Jótalan.

Ezt a vörösbajszú zsurnalisztát aztán személyesen tiltotta ki F. J. arról a területről, ahol fenségesen imponáló gyalogsági katonáiban, valamint a tündér-regékből való magyar huszárjaiban gyönyörködni szokott. Kitiltotta a hadgyakorlatok színhelyeiről. (A magyar reportázs akkori fővezére meglehetős nehéz szívvel jelentkezett kizsuppoltságában komoly főnökénél, Rákosi Jenőnél. Szerencsére, a Népszínház emeritált igazgatója ismerte F. J. egyéb emberi szeszélyeit is és ilyenformán nem fogta fel tragikusan a lapja munkatársának az elparancsolását a hadgyakorlatok színhelyéről. A lapírót Barna Izidornak hívták és még sokszor emlegetik azok, akik a magyar sajtó történetét írják.) - A másik szerkesztő, akit F. J. a magyar zsurnalisztikából személyesen ismert: bizonyos Futtaki nevű úr volt, aki kőnyomatos-lapot szerkesztett Pesten, amely foglalkozás nem tartozott a legelőkelőbb teendők közé a régi fővárosi életben. Futtaki és kollégái írták össze azokat a névsorokat, amelyeket a temetések, bálok, akasztások és egyéb ünnepélyek után volt szokás a t. c. olvasó tudomására hozni. A vérbeli régi zsurnaliszták már akkor sem tartották ezt a hírlapírói munkát valami túlságosan tiszteletreméltónak, hiszen ifjú reporterkorunkból magunk is jól emlékezhetünk rá, hogy a temetések és más társadalmi összejövetelek résztvevői mily szívesen közreműködnek a noteszkönyvecskéjével foglalkozó tudósító körül, hogy nevük a megjelentek sorából ki ne maradjon... Nos, Futtaki sohasem hagyott ki senkit a tűzvésznél, vagy dunai áradásnál megjelentek névsorából, aki arra érdemes volt... Vitte is valamire a jóúr. F. J. lovat adatott neki, hogy pontosan referálhasson a hadgyakorlatok meneteléről. A legenda szerint a kitüntetett szerkesztő nem nagyon örült a lónak, mert az többször ledobta a nyeregből, máskor meg minden ok nélkül harapni kezdett. (Ifjabb Ábrányi Kornélt, bár ez könyvet írt róla: nem ismerte. Börtönszaga volt.)

*

Hát ezt a két urat ismerte F. J. abból a pesti középosztályból, az úgynevezett hírlapírói karból, amely már néha-néha azt merte gondolni magában, éjjel a Fiuméban, vagy a Princi újonnan nyitott New-York-kávéházában, hogy ő vezeti a magyar értelmiséget. Az ángya térdét vezette. F. J. vezetett itt egyeduralommal és olyan biztonsággal, amilyen biztonsággal a lófarkas burgzsandárok sétáltak a bécsi Hóf területén: sohasem kellett kivonni cifra markolatú kardjukat sem a jólnevelt bécsi közönségre, amely olyan ápolt volt, mint az egyformára nyírott bokrok a császári kertekben, sem a generálisok és egyéb hadvezérek lovasszobraira, amelyek a császár bécsi házának különböző udvarain a történelem véghatáráig hirdetni látszottak az Ausztriai Ház dicsőségét.

*

Szeretném elmondani a fiamnak, vagy egyéb maradékomnak, hogyan emlékezünk mi, elhalványuló, tizenkilencedik századbeli magyarok F. J.-re, akinél keményebb marokkal még nem fogta meg király ennek a szilajságra hajlamos, régi vitézi cselekedetein ábrándozó sátoraljának a lelkét és a szívét, sőt buzogányemelgető karját is.

Thackeray, akit még irigyei is a legkitűnőbb londoni zsurnalisztának mondanak, könyvet irt a Györgyökről, amely könyvet nemcsak a szigetországban, de a kontinensen is hozsannával fogadtak az olvasók, holott ezekhez az ódon brit királyokhoz voltaképpen már senkinek sem volt semmi köze. Bizonyára F. J. is olyan témája lesz egykor az utánunk következő magyar irodalomnak, amely téma majd a legjobb "zsurnaliszta", sőt az elismert regényírói tollakat is bizonyos izgalomba hozza. Nem árt tehát, ha személyes emlékeinket mindnyájan feljegyezzük ez osztrák uralkodóházbeli gavallérról, hogy a mögöttünk jövő nemzedék még jobban láthassa őt, mint akár Benczúr Gyula képein.

*

Nem volt nagytermetű ember még abban a korszakában sem, amikor legelőször volt szerencséjük a magyaroknak láthatni, amint négylovas hintóval utazott végig az Alföldön, ahol nemrégiben még ama zempléni fiskális gyújtogatta a lakosságot a szabadságharchoz, még régebben pedig Rózsa Sándor nyargalászott pusztázó legényeivel. Mint a hűséges udvari képírók (akik mindennap szeretnék megörökíteni vásznaikon a fejedelmeket) mondják: ebben az időben meglehetősen nyúlánk és karcsú volt termetére nézve, amely termeten nagyon jól festett a piros szalag a mellkason át... És a fehér kabát felett egy ábrándosnak is tetsző arc mutatkozott, hajviselettel ama szegény ifjú hercegéhez, akiről Rostand drámáját írta, mert hiszen vérbeli atyafiak voltak ők, mint mindazok, akiknek a jól megtermett osztrák hercegnők életet adtak, még ha a rossznyelvű utókor néha vitázni is mert az atyaság kérdése felett. A gesztenyeszínű fürtök még abból a korból göndörödtek, amikor a nagyralátó és elszánt édesanya, Zsófia símogatta ezeket a fürtöket a lainzi kastélyban. A vöröskés bajusz, amely ritkásabb, mint egy csapatvezérhez illenék: a szájhagyomány szerint nem nagy sikert ért el az alföldi utazásban, ahol az országutak mentén a botjaikra támaszkodó nyájőrző emberek még tegnapról emlékeztek Kossuth férfias szakállára, valamint ama "Sándor Bácsi" faggyúval is preparált bajúszára... Nemsokára az alföldi utazás után rendelkezés történik az udvari borbélynál, hogy az ifjú osztrák császár ifjonti ábrázatát meg kell öregíteni. Még ma sem tudom felérni civil-észjárásommal, hogy a vöröskés bajusz tőszomszédságában: hogyan növekedett az a fekete szakáll, amelyet aztán Kaiser-Bartnak nevezett ötven millió alattvaló.

*

A termetéről annyi mondanivalóm lehetne, mint egy udvari fotográfusnak, mert hiszen eleget láttam őt ifjú hírlapíró koromban, amikor annyira ismerős voltam F. J. állomási fogadtatásaival, hogy "hasból" is megírhattam volna a kávéházban az újság részére, hogy kik várták a Keleti stációján a látogatóba jött királyt... Mindig ugyanazok az emberek, hatóságok, katonák, akik nem mertek meghalni, mert F. J.-től erre engedelmet nem kaptak.

- "Ruganyos léptekkel szállott le a vasúti kocsiból", - írta az egykori hírlapíró, mint ezt már őseitől tanulta.

Nohát: erről a ruganyosságról volna néhány szavam az emlékirataimban: - én már, sajnos, nem láthattam F. J.-t valóban olyan testi állapotban, ahogyan artista-értelemben a ruganyosságot elképzeljük. Valószínű, hogy abban az időben, amikor a lengő, lengedező idősebb Andrássy Gyula nemcsak a monarchia külügyi politikáját diktálta, ellenben felvidékiesen könnyed, stucceres, gavalléros testmozdulataival is állandóan F. J. közelében tartózkodott a ragyavert arculatú úriember: akkoriban F. J. is könnyedén vette a grádicsokat. A pesti iparosok és kereskedők bálján, ahol először mutatkozott be feleségével a helybeli adófizető polgárságnak: F. J. ragyogóan férfias volt, igaz, hogy a hűséges Andrássy volt ugyanekkor a legfőbb bál- és táncrendező. Ellenben egy koronaherceguccai zongoragyárosné, aki fehérhajú éveiben az én kezemről gombolyította le a pamutot, gyakran mondogatta, hogy a pesti asszonyságoknak feltűnt, hogy mennyivel kisebb a "császár" a sudártermetű császárnénál. "Talán félfej is volt köztük", - hangzanak fülembe most is az emlékezetes szavak. Igaz, hogy F. J. ebben az időben már határozottan vállasodott, mint egy katonatiszt, aki fiatalon kerül a törzskarba, megszokta a fejedelmi testtartásokat, tudott már kegyesen is nézegetni alattvalóira, habár többnyire még zordon volt, mint egy stréber gyalogsági kadett, aki a legénység iránti szigorúságával és a szolgálati szabályok pontos betartásával akar kitűnni láthatatlan feljebbvalói előtt.

De hát ki volt F. J. feljebbvalója, akit a katonatiszti banketteken sarkantyúpengéssel a Legfőbb Hadúrnak volt szokás emlegetni? Feljebbvalója volt minden szoros kabátú férfi, aki I. F. J. kardbojtját viselte a derekán, mert ezeknek éppen úgy példával kellett szolgálni a magaviseletével, mint akár annak a bizonyos békebeli tiszthelyettesnek, aki majdan bizonyosan el akarja nyerni az élet legünnepélyesebb célját, az aranycsillagot.

*

Ha már belekezdtünk: maradjunk még egy darabig F. J. termeténél, ami mégis csak a legfeltűnőbb minden emberen, akár a rajongásokkal teli tizenkilencedik században, mint akár a kiábrándult huszadik században.

Nem hordott ugyan magassarkú csizmát, mint azok az emberek szokták, akik többnek akarnak látszani embertársaiknál, de a testhezálló "formaruhának" nagy kedvelője volt, mert ezeknek nadrágszáraiban pontosan megmutatkoznak a lovaglástól izmos combok és nyereg mellett növekedett térdek. A szűk katonakabátok, bár a későbbi korban nagyon hátráltatják a jó emésztést, daliássá teszik a férfit, mint általában abban az időben, a színes, pompázó katonaruhák idejében mindenki igyekezett arra, hogy valahol egy házban, a falon, nem messzire a leányzó ágyától, huszár- vagy bakaruhában mutatkozzon egy képen, amely képet készen árulták a vásárokon, csupán a fejet ragasztották be. Ah, szép idők! Még Petőfinknek is azt a képét becsültük legtöbbre, amelyen Bem apó barna honvédatillájában fekszik és a vérrel írott szavak haldokló szemei előtt így piroslanak: Hazám!

A tizenkilencedik században jóformán csak az számított rendes embernek, aki valamilyen egyenruhában járt, hisz maga a király is legföljebb az ischli vadászatok idején vált meg katonai zubbonyától. A vörösszakállú Tiller, az egyenruhaszabó, az egész Andrássy útnak meglengeti kalapját, amikor befordul a sarkon: a vidéki suszterlegény arról álmodozik, hogyan vétesse fel magát az önkéntes tűzoltók testületébe, hogy valamely egyenruhához jusson. Ah, szép idők! Kardcsörrenésre futottak ablakaikhoz a hölgyek, nem pedig a költők gitárjainak pengetésére, (amely ízléstelenséget talán manapság sem teszik.)

*

Ez egyenruhás korszaknak az előidézésében nagy része volt F. J.-nek, aki talán éppen azért mert "félfejjel" kisebb volt a bajor hercegnőnél: napjait és éveit állandóan katonás egyenruhában töltötte. Lehetnek mindenféle egyéb hibái F. J.-nek, amelyekről majd a bütyköslábú történelemtudósok előtt felel, de én csak dicsérni tudom őt azért, hogy férfias szépségét, - "kiállását", mint régente mondták, - nem hanyagolta el, habár éppen az a hölgy, akinek leginkább szeretett volna imponálni a monarchiában, életének nagyrészét utazásokkal töltötte, mintha futamodott volna valami elől, amely rá otthonában várakozik.

... Fiatal hírlapíró koromban sokszor ácsorogtam a Burg udvarán, bámészan merengve, mint valami félbenmaradt költő, akit a fejedelmi családok dolgai érdekelnek egyedül ezen a világon, míg aztán a zsandár jóakaratúlag megmutatja neki az utat a Kärntnerstrasse felé. Akkoriban láttam F. J. férfiasságának második korszakát, amikor azokat a bizonyos katonatiszti sapkákat kezdte viselni, amelyeket aztán annyiszor megfigyelhettünk megkopaszodott öreg katonatiszteken. Magas és merev volt ez a sapka, mint a szolgálati szabályzat megfellebbezhetetlen paragrafusai. Rejtelmes kis szelelőlyukak voltak a sapka oldalán, bizonyára azért, hogy a tar koponyák e nehéz sapkaviselet súlya alatt se nélkülözzék az ifjonti szellőket, amelyek elkalandoznak a nyugdíj felé lovagló ezredparancsnokokhoz is. De viszont nagy és bőséges volt ez a tisztisapka, - leért a tarkóig, a fülekig aranyzsinórzata, mintha a monarchiát jelentené, amely katonai hatalmával beföd minden hozzája tartozó területet. Nekem néha úgy tűnt föl ez a merev, megnövekedett tisztisapka, mintha annak a cilinderkalapnak lenne a rokona, amelyet abban az időben a kopaszodó, de még tekintélyükre adó úriemberek széltében viseltek az osztrák-magyar birodalom területén is. És F. J. termete évről évre kisebb lett, nagyon okos volt az a katonai szabó, aki ezt a sapkadivatot kitalálta. Habár még arra nem volt szüksége egyiknek sem az öreg barátok közül, sem herceg Lobkowitznak, a budapesti hadtestparancsnoknak, sem Fejérváry Gézának, de még csak a hatalmas termetű Paar grófnak sem, aki körülbelül egész életét F. J. szomszédságában töltötte.

*

És ez a sapka a monarchia fején évről évre növekedett, mert a császár termete évről évre kisebb lett. A föld kerekségén szerte még mindig "Európa legelső gavallérjának" mondják őt, miután II. Vilmos a hibás karja miatt nem mehet férfi-ideálszámba, Angliában pedig a nagy öregasszony uralkodik és a londoni Cityben még a koros hölgy elmultával is barátságosabban mosolyognak a régi Victoria-aranyakra, mint az új sterlingekre, amelyekre a tegnapi Albert, velszi trónörökös György név alatt ülteti rá képmását; csak F. J. nem változik egyedül a világon, holott a királysírokat az ő idejében is annyiszor bontogatják föl és pecsételik le újonnan, mint akár az előbbi századokban Európában. F. J. a megváltoztathatatlan Végzet és bizonyára csak egy vidéki hírlapírónak, aki ritkán láthatja őt: jut eszébe észrevenni, hogy katonatiszti sapkája évről évre növekszik ugyan, de már alig-alig éri el az udvari hintó hátulsó részének a magasságát. Arcára olyan mozdulatlanság telepedik, mint egy vörös marokénbőrbe kötött emlékkönyvre, amely már színültig megtelt a megfelelő följegyzésekkel. Mondják, hogy már nem válik egészségére az a virzsina-szivar, amelyet külön sodortat számára a mindenkori magyar fináncminiszter, valamint egynémely fiatal orvostudós azt hangoztatja, hogy jól tenné Kerzl, ha a mádi királyi uradalomból érkező hegyaljai borokat vizsgálat tárgyává tenné, őfelsége közeledik a hetvenedik életévéhez... Ámde a hírlapíró még mindig ruganyosnak "mondja és írja" a király megjelenését, mint akár a régi váltókra volt szokás ezt följegyezni. Igaz, hogy az ezüst-forintosok, - főleg a régi kétforintosok -, feltűnően kopnak az országban, holott már csak a legelszántabb cigánykovácsnak jut eszébe a maga ólmával versenyre kelni Körmöcbányával, a gyönyörű, szakállas F. J.-kép mind elmosódottabban mutatkozik az aprópénzes emberek szemei előtt, - de maga a király még rózsapiros orcával hajtat el az Emke-kávéház előtt, amikor székesfővárosából eltávozik. (A bölcs ceremóniamesterek beosztása szerint rendszerint a nyugatin érkezett és a keletin távozott, hogy minden pesti uccának legyen öröme abban, hogy F. J. gyönyörű szürkéivel végighajtat és mind bágyadtabban fogadja a külvárosokból körútakra gyűlt olcsó látogatók, a Rákóczi úti ruhakereskedők, rendőrjelvényes hírlaptudósítók és nagybotos titkosrendőrök riadozó éljenzéseit. Magam is sokszor álldogáltam az útkeresztezéseknél, hogy újra meg újra szemügyre vehessem Európa legelső gavallérját, hiszen a maga idejében nem volt érdekesebb látogató nála a városban. Álltam és köszöntgettem, bár nem hiszem, hogy F. J. különösebben törődött volna velem, még azután sem, hogy némely regényemben megemlékeztem róla.)

*

... A télinap pirosságú F. J. pedig már javában hajtatott a Szent István-templom felé, - soha többé nem látták őt az Emke-kávéház ablakaiból. A méltóságos udvari vadásznak utoljára lengett meg tollas kalapja az udvari fogat bakján. F. J. viszonozta az útkeresztezésnél izgatottan álló kerületi kapitány katonás üdvözlését, - aztán már csak a bécsi Szent István-templomban volt ismét szerencsém Európa legelső gavallérjához, akire mindig bizonyos babonasággal néztem... Elment, anélkül, hogy kinevezett volna hercegnek.

Kis fekete ládikóban, amely a legfinomabb selyemmel volt bevonva és amely nem sokkal volt nagyobb egy gyermek koporsójánál, fogadta F. J. az utolsó üdvözleteket. A véletlen folytán L. M. hírlapíró társammal olyan helyre sodródtam a gyászszertartásnál, ahol öreg főhercegasszonyok térdepeltek és olyan gyászszegélyes kis zsebkendőcskékbe sírtak, amelyek egy ablakbetörés fölötti bánat szomorúságának a befogadására is kicsinyek lettek volna. Szőke varrólányok pirosló, éjszakázó szeme vaksin nézegetett felém a fenséges asszonyok toalettjeiről. Pipacsnadrágos vezérezredes állott a szomszédban, aki lehajtott fejjel gondolkozott további beosztásán. Odakünn a frontok marconái megmeredve várták a templomból kijövő látványosságot. Sietni kellett, hogy elérjük a délutáni pesti gyorsat.

IV. VAGY SZERENCSÉTLEN
KÁROLY KIRÁLYUNK

I.

Milyen volt IV-ik Károly?

Ha nem tudnád róla, hogy Király...

Hinnéd őt egy fiatal erdésznek, - ha odakünn találkoznál vele a királymondákba való erdőségben, ahol Gödöllő után a máriabesnyői kapucinus barátok temploma felé kanyarodik az út; - ama fiatal erdésznek hinnéd őt, aki mindig csak a jóságnak és becsületességnek volt a mintaképe, amely alakról könyveket írtak, főleg a német ifjúsági írók: Grimm is és Hoffmann is. Ez a fiatal erdész vezette haza az eltévedt gyermekeket az erdőből; ugyancsak ő lépett elő valamely fatörzs mellől, ha csellel vagy erőszakkal elrabolt, sikoltozó úrnőket kellett megmenteni a haramiák karmai közül. Homloka oly nyílt és szabályos volt, mint azoké a fiatalembereké, akiket az anyák leányuk vőlegényének szánnak álmukban.

De gondolhatnád őt fiatal tiszthelyettesnek, akire csak véletlenül került az ezredesi uniformis, aki a vésztjóslóan szürke, háborús egyenruhában sem más, mint egy jó fiú, akit egy szerető édesanya dédelgetve, magának nevelgetett, mint azok a szegény özvegyasszonyok nevelgetik a fiaikat, akiknek nincs már senkijük, aki aprófát vágjon a reggeli befűtéshez, valamint ennek a fiúnak kötelessége tartani két kezén a pamutot, amíg anyja fölgombolyítja, - ugyanezért kacsafark módjára göndörödő haján mindvégig meglátszik annak a legrégibb sütővasnak a bodorintása, amelyet anyai kéz simogatásának neveznek.

A bajszát látnád: vélnéd, most került ki a katonai iskolából a csapathoz, amikor már a zupás őrmesterekre való tekintetből is szükséges a bajusz-szálakat hosszúra megnöveszteni.

Arcának olyan a rózsaszíne, mint azoknak a fiúknak, akikért mindennap hosszasan térdepel édesanyjuk a templom kövén, hogy a fiatal férfiak örök ellenségétől, a Rossznőtől mentse meg az Úristen fiukat. Azonkívül ennek a rózsaszínű arcnak a hátteréből, a múlt idők árnyékából elhalványulva és lelki fájdalmaktól szörnyen meggyötörve integet az apa arca, amely arcot a néma és jajtalan szenvedések, - ezek a Bibliából jött bélpoklos szörnyűségek, - úgy megviseltek, hogy az már nem is volt mondható többé emberi arcnak. (Ottó főherceg néven jegyezték be ezt a kísérteties történetekből való boldogtalan apát a Fenséges Ház mátrikuláiba; - Szerencsétlen Károly korai halálának történetírói nem feledkezhetnek meg majd Szerencsétlen Ottó elmúlásának körülményeiről sem.)

*

Láttam őt Bécsben, fiatal katonatiszt korában, amikor a Ballplatzon és a Hofburgban a Ferenc József mellett megöregedett öreg udvari funkcionáriusok és más régi cselédek: még álmukban sem érezték azt a lidércnyomást, amelyet a fejedelemváltozás szokott előidézni azokban a szívekben is, amelyek az örök állandóságtól úgy megmerevedtek, mint az őrkatona a silbakház előtt, akit helyén felejtettek... vagy pedig az örök békességben bepókhálósodott, megcukrosodott befőttek lettek, amelyek egy szekrény tetején felejtődtek.

Ah, a kőóriások által őrzött Burg-kapuk mögött még nem ismerték azokat a kombinációkat, amelyeket a jövendő új uralkodójához fűztek a Sacher-szállóban azok az uraságok, akik I. Ferenc József alatt sehogy sem tudtak divatbajönni, a Szemerék, a gróf Kinskyek, Hadik Sándorok, Pázmándyak... Külön kis magyar követség a császári és királyi külügyminisztérium mellett, amely messzelátó, nagyreményű, fantasztikus figyelemmel kísérte az ifjú trónörökös lépéseit. A Sacher első emeletén, a Szemere úr kvártélyán még azt is tudták a porcellán kályhánál melegedő öreg urak, hogy a jövendőbeli IV. Károly előző estén a Burgtheaterben melyik jelenetnél mosolyodott el visszatarthatatlan gyermeki mosollyal; kivel beszélt a Práterben való kocsikázás közben és mit mondott neki Ferenc József, amikor legutoljára kihallgatáson fogadta a bécsi hercegérsek után?

- Vajjon mit küldhetnék neki ajándékba? - törte a fejét Szemere úr a kályha mellett törökösen bő, úgynevezett szerencsenadrágjában, amelyet otthon azért szokott viselni, hogy távol tartsa magától a rossz szellemeket. (Minden egyes folt, - pedig volt bőven! - ezen a nadrágon valamely jótalálkozás vagy egyéb szerencsés látogatás emlékére volt felvarrva.)

- Vajjon, minek örülne meg ez a gyerek! - folytatta a gondolatot Kinszky gróf, aki titokban az udvari színházak intendánsa óhajtott lenni a jövendőbeli új uralkodó alatt, már csak P. I. magyar operette színésznővel való szorosabb kapcsolata miatt is.

- Én csak azon csodálkozom, hogy nem szereti a franciákat, - csóválgatta a fejét a mindentudó Pázmándy úr, aki végre az új király révén remélt kibékülni a Habsburgházzal, amelyet az atyja elnöklete alatt ülésező magyar országgyűlés egykor trónvesztettnek nyilvánított Debrecenben.

Szemere úr homlokán mély, varjúlépésű ráncok keletkeztek a furfangos gondolkozástól. Elhatározta, hogy legközelebb a freudenaui gyepen jó tippel szolgál az osztrák-magyar monarchia trónörökösének, amint legutóbb a bécsi szőke Rotschild báróné is meghallgatta szakvéleményét a Kancadíjnál.

Csak a szép Hadik Sándor ült egykedvűen, ő semmiféle hivatalt nem akart vállalni sem a régi, sem a jövendőbeli király alatt. Körülbelül minden mindegy volt számára.

*

... Míg ezeknek a soroknak írója foglalkozásához nem méltó ellágyultsággal és vidékiesnek mondható meghatottsággal távozott Sacherné ebédjeiről, (amelyeknek menüjéről sohasem hiányzott az egy darabban vágott, főtt marhahús, valamint a paradicsommártás, ha Szemere úr volt az étlap írója,) hogy álmodozó sétáiban valahol szemügyre vegye azt a tisztiköpenyes fiatalembert, akinek kocsija néha végigrobogott Bécs uccáin és kénytelenségből éppen olyan vénítő, uralkodói tisztisapkákat viselt a fején, mint a nagybátyja, a Császár... holott kadétos, ifjonti arcán húsvéti pír színesedett állandóan, mint azokén a fiatal boltossegédekén, akik vasárnap délutánonként Mödlingbe szoktak kirándulni a hölggyel, akit menyasszonyuknak tekintenek... Grinzingben, valamely harmonikás kertben ez a szívderítő arc az örök vőlegény pirosságával mutatkozott volna barna masamódok előtt, akik telikebellel és csicseregve mutatkoznak zöldrefestett asztalok mellett, felírják a gondolatukat vagy a nevüket a papír legyezőre, amellyel a figyelmes gazda meglepi vendégeit és a világért sem mernek gondolni a hétfőre, amikor egy öreg hercegnő nem sikerült kalapját majd a fejükhöz vágja a tulajdonosnő. Mindenhová inkább illett volna az ifjú trónörökös vőlegényes képmása: csak a Sacherbeli, dohányszitává száradt öreg urak vetőkártyáiba nem. - Ezért nézegettem mindig csendes meghatottsággal a húsvétokhoz és pünkösdökhöz hasonlatos bécsi fiatalembert, akinek nem volt szabad kocsijáról leszállani ama Kärntnerstrassei kirakatok előtt sem, ahová azoknak a bécsi színésznőknek az arcképeit akasztották, akik éppen valamely divatos színdarabban fölléptek; de más, kanálisszagú, a múlt század elején már elgörbült, szinte cinikussá válott belvárosi uccácskában sem, ahol az emeletes házak oly keskenyek voltak, mint a gyertyák, a házmester, mikor kaput nyitott, azon sem csodálkozott, ha egy eleven főherceg állott előtte és amely uccácskába kalapkájuk kék fátyolát libegtetve fordultak be a tarkaszoknyás hölgyek.

- Az Ottó fia! - mondogatták a viseletesebb asszonyságok, amint esernyőjükkel utána böktek az udvari hintón robogó fiatalembernek.

Vajjon honnan ismerték ezek a nyűtt asszonynépek Ottó főherceget? Már a szemük régen elfelejtette azt a kacsintást, amely vállalkozóvá teszi a férfit mindaddig, amíg nem az utolsókat rúgja.

II.

Madarász Henrik, Merész Károly, Dobzse László, Jeruzsálemi András... megannyi királynevek, amelyeket a megfelelő jelzővel az utókor látott el, mintegy megkoszorúzván a történelmivé válott sírt. IV. Károlyt, akit manapság már nagyon sokan neveznek Szerencsétlennek is: abban az időben mindenütt a szerencse gyermekének mondanak.

... Már lovassági tábornok korában a trónra jutott - ami nagy dolog volt abban az időben, amikor Ferenc József néhány hét előtt még javában nevezett ki vezérezredeseket és tábornagyokat. Ifjúsága teljében nyoma se mutatkozik rajta annak a bizonyos Habsburg-állkapocsnak, amelynek formátlanságától szinte megborzadtunk, amikor egynémelyik régi Habsburg arcképével találkoztunk egy régi folyosón. Már ebből a jelből is következtethették a hozzáértő jósok, hogy Mária Jozefa jól imádkozott, amikor a gyermek születése idején kikerülte azt a tragikus csillagképletet, amely alatt nemrégiben annyi Habsburg (Miksa, Rudolf, Ottó stb.) született szerencsétlenségre. És ha valaki kételkedni merészelt volna abban, hogy a "Burg fehér asszonya" és a többi kísértetek valóban elaludtak, amikor az udvari madámok Mária Jozefa segítségére siettek, - annak csak Budára kellett jönni ezerkilencszáztizenhatban, az esztendő végén, egy nappal szilveszter előtt, hogy meggyőződést szerezzen arról, hogy egy szerencsés fiatalember himbálózik végre a boldogság menyországi felhődunyháin. A legszebb férfi volt e napon IV. Károly Magyarországon - akinek tiszteletére a magyar nők legszebb ruháikat vették elő. (Nekem legjobban tetszett a Károlyi Mihálynéé. Bíborvörös bársony volt ez a ruha, aranyozástól fénylő, míg a vállaira vetett prémes, aranybrokátból való mente a magyar történelem legszebb korszakait vonta képzeletünk elé. Ugyanekkor felvett magára Széchenyi grófné, Vanderbilt Gladys, egy félméteres és tenyérnyi széles csattot, amely mogyoró nagyságú brilliánsokkal volt kirakva. Ma tán meglehetne venni az árán fél-Magyarországot.)

*

Az esztendő vége felé ballag az idő, amúgy is illenék templomba járni, - igaz, hogy csak ennek a nagyon szimpátikus, a távolból nagyon megszeretett fiatalember kedvéért (ő bizonyára nem tudott róla) tettem meg, hogy megint olyan korán keltem fel hajnalban, mint jezsuita-növendék-koromban, amikor hajnali misére kellett járnom. Ceruzát és jegyzőkönyvecskét veszek a kezembe, mint ifjú reporter-koromban, pedig nem jártam fedetlen fővel, amikor az első hó hullani kezdett. A Mátyás-templom kövei oly hidegek, mintha egykedvűségükön még a koronázási ünnepély sem tudna változtatni. De annál nagyobb hév árad a díszmagyarok alól, mintha 1867 óta gyűjtögették volna ezt a melegséget a magyarok, amikor majd megint királyt fognak koronázni.

Ilyenkor látszik meg, hogy minden emberben tulajdonképpen két ember lakik. Az egyik ember, a papucsos, állati vegetációt, tengeri-morzsoláshoz hasonlatos hétköznapokat élő ember otthon maradt, - a Várba feljött az az Ünnepélyes Ember, aki szeretné mindvégig olyan pozitúrában tölteni az életét, amint azt a nagy festők festményein láthatta; a lelkében óhajtva sejti azokat a nagy harmóniákat, amelyek valahol a mindennapi élet fölött zengenek; a szívében pedig szeretné érezni azokat a magasztosságokat, amelyeket a bibliától kezdve a világ jó könyveiben megtalálhatna, de nem olvassa... Nem hiszem, hogy a Mátyástemplomban 1916. december 30-án valakinek is eszébe jutott volna, hogy mily jó volna még az ágyban nyújtózkodni, vagy ha már ébren van az ember, a közeli Baltában kis pörköltet enni. Királykoronázás volt, sasröptű lett minden jelenlévő lélek, amely lebegve közelgett eddig ismeretlen magasságok felé.

*

A hírlapíró pedig ott áll a templom bejáratánál, ahonnan a lorettói kápolna nyílik, ahonnan a felállított kályha folytán némi melegség szűrődik kifelé a nevezetes reggelbe, amelynek időjárása oly bánatos volt, mint az özvegyasszonyok első éjszakája után jövő reggel sem lehet szomorúbb. S ide, a lorettói kápolnába jönnek majd a Felségek, Bánffy gróf, az operai intendáns rendezése szerint: egy kötelességtudó újságtudósítónak tehát itt kell a posztját elfoglalni. - Addig csak hadd hulljon az aranyhó és a hattyúpehely a nők ruházatáról, amint a hírlapíró előtt a templomba menet elhaladnak. Bíbor, bársony, brokát ölelkeznek, mint ölelkező leánytestvérek. Piros selymek az aranynak vallanak holtig tartó szerelmet. Hermelin, coboly, csincsilla és más ismeretlen prémek, amelyeknek csupán nemesi származásukat tudja a hírlapíró, de nevüket nem, futamodnak be a Mátyás-templom kapuján. A rákvörös moáré szövetkezik a régi magyar csipkével; a harsány skarlátpiros úgy lángol, mint a boldog szerelem és a fátylak, aranycsipkék úgy lengenek, mintha viselőik ma tartanák menyegzőjüket, - pedig meg kell vallani, hogy voltak itt olyan ruhák is, amelyek az 1867-iki koronázási divatot tartották ezüstfonalaikkal, uszályaikkal, bíborlila damasztjaikkal, - ám királykoronázáskor éppen az a legszebb ruha, amely a legrégibb divat szerint készült. - Amíg elnézegetem az uszályok alól kivillanó szarvaslábakat, amelyeket nem tud megvastagítani az a kézzel kötött, londoni selyemharisnya sem, amelyet 1916-ban csak a legválogatottabb hölgyek viselhetnek Magyarországon, - így kivétel nélkül az osztrák főhercegnék is -, odakünn a téren a söröshasú, pufók arcú operai trombitások, akiket ez alkalomra udvari ruhába öltöztettek, megfújják hangszereiket.

*

... Ismét látom őt, a bécsi fiatalembert és mondhatom, hogy nem szűnt meg most sem vőlegénynek látszani...

A magyar szent korona vőlegénye! Arca az első pillanatban most is leginkább azt a fiatalos érdeklődést és meseszerű kíváncsiságot árulja el minden látnivaló iránt, amelyet már Bécsben volt szerencsém észrevehetni. Egy jó fiú, aki bár tudta előre, hogy ezeregyéjszakából való álma: ébredése után is folytatódik: mégis csodálkozni látszik mindenen, ami itt körülveszi.

Könnybelábbadó, kimondhatatlanul hálás tekintetet vet először a templom hajójába, ahol a színeknek olyan kolosszális zenekara játssza halhatatlan indulóját, amely harmóniát egy egész életen át nem fognak elfelejthetni a szemek... A népmesében, amely a legközelebb van minden elgondoláshoz: ilyen színekben pompázhatik a megnyíló menyország azok előtt a boldogok előtt, akik egyenesen az égbe szállnak a szürke földről. És ez az ámuló fiatalember, aki még eddig sohasem ismerte az egykedvűséget, a fáradtságot vagy a fiatal arcokat oly sápasztóvá tévő unalmat: - e pillanatban megmutatja valódi arculatát, azt a minden iránt érdeklődő kíváncsiságot, amely bizonyára még otthon, a gyermekszobában tapadt arcára, midőn ólomkatonáival és kockajátékaival foglalkozott... vagy pedig anyja meséit hallgatta egy zsámolyon üldögélve, amíg a kastély körül az őszi szél süvöltözött. Mert hiszen minden gyermek egyforma, akár király lesz belőle, akár koldus.