Pamela Terry

A szőlő édes íze

Budapest, 2021

Fordította

Lévai Márta

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Pamela Terry: The Sweet Taste of Muscadines

Copyright © 2021 Pamela Terry

Hungarian translation © Lévai Márta, 2021

© Next21 Kiadó, 2021

borítóterv © Ella Laytham

borítófotók © Getty Images (ajtó, szőlő, levelek),
Stocksy (virágok)

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Molnár Eszter

Korrektúra Bérczi Ágnes

Tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-818-513-4

Andrew-nak, Jimnek meg Steve-nek

És Meg Patnek, örökké

Midőn a sötét gőz rónát levert
sivár évadon át, fölkel a Nap
mit gyönge dél szül és letisztogat
a beteg égről csúnya sebeket.

JOHN KEATS

(Erdődi Gábor fordítása)

Az élet talány
Mindenki egyedül állja a sarat
Hallom, nevemen szólítasz
És mintha hazatértem volna

MADONNA

Előhang

Amikor mama először meghalt, elfutottam, és elrejtőztem a szőlőskertben a muskotályszőlő-tövek közé. Épp megkerülte a medence sarkát, kezében tálcával, amely tele volt jeges teával, amikor Abigail kitette elé a lábát és elgáncsolta. Nem hinném, hogy Abby sokáig tervezgetett, mielőtt megtette; pillanatnyi ötlet volt, úgy jött, mint egy tüsszentés, és túl volt rajta, mielőtt még tudatosult volna benne, hogy megtörtént. Mamának a medencébe kellett volna esnie. Nagyon dühös lett volna, és Abby komoly slamasztikába kerül, de ennyi lett volna az egész. Könnyen válhatott volna ebből egy vicces történet, amelyet időnként elő lehet venni társaságban. De nem ez történt, mert mama feje nekicsattant a betonnak, és felhasadt, mielőtt a vízbe esett volna, ezért úgy süllyedt le az aljára, mint egy kő, miközben mi csak ültünk, és meresztettük a szemünket. Bugyogott felfelé a vér, mint a húsvéti tojásfesték. A világ háromig számolt, aztán mindenki sikításban tört ki. Az hiszem, Audie bácsi volt az, aki kihalászta mamát, de addigra én már elrohantam onnan. Később mesélték el, hogy meghalt, pontosan, ahogy gondoltam. Egy percig, vagy talán még tovább nem lélegzett, egész addig, amíg Jo néni el nem lökdösött mindenkit az útból, és el nem kezdte dögönyözni a mellkasát, mint a marhafartő steaket szokás, mire mama felébredt, nagy adagokban köpködve a klóros vizet. De addigra én már a szőlőtövek között rejtőztem, és szoktattam magamat a gondolathoz, hogy az anyám meghalt.

Mire az öcsém, Henry végre rám talált, a nap rózsaszínre vált a fenyők mögött, és én már nagyjából megírtam fejben a jövőmre vonatkozó vadonatúj forgatókönyvet. Szinte láttam magamat, ahogy mama temetésén a valódi életkoromat meghazudtoló méltóságteljességgel kezelem a helyzetet, és higgadtan lépkedek a gyászoló rokonok tömegében, makulátlanul sima fekete ruhámban. Aztán érkezne egy levél. Abban pedig az állna, hogy a hadsereg egyenesen hazaküldi apát a háborúból, mert sosem hagynák, hogy Henry, Abigail és én teljesen egyedül maradjunk, most, hogy mama meghalt.

De persze nem így alakult. Mama csak nagyjából annyi ideig volt halott, amíg egy tojást megsüt az ember, viszont apa bal halántékát három hét múlva eltalálta egy golyó azon az úton a dzsungelben, és ő végleg meghalt. Az igazgató angolóra közben jött értem, éppen akkor, amikor Miss Hester a „szeszélyes” szó jelentését magyarázta nekünk. Onnantól, amíg élek, ezt a szót Istennel fogom összefüggésbe hozni.

Tegnap éjjel a muskotályszőlős kertről álmodtam. Bizonyára augusztus volt álmomban, mert a lime-zöld levelek olyan vastag lombot alkottak, hogy a nyári napsugár nem tudott áthatolni rajta. A kert közepén ültem, az árnyékban, keresztezett lábbal, ahogy kisgyerekkoromban szokásom volt, és meztelen lábujjaimat mélyen belefúrtam a barna, bársonyos földbe. De azt nem láttam, hogy mama ott fekszik mellettem arccal lefelé, és a lába kilóg a kert végénél, sem azt, hogy bolyhos kék papucsa ragacsossá vált a pollentől és a harmattól, és azt sem, hogy halott, másodjára, és immár végleg. Viszont pontosan ez volt az a hely, ahol Abigail állítása szerint ma hajnalban rátalált.

ELSŐ RÉSZ

EGY

Gyerekkoromban tartottam a tornádóktól. Sőt, ami azt illeti, a „tartottam tőlük” igencsak gyenge kifejezés ahhoz képest, amit valójában éreztem, amikor a levegőt szokatlan csend szőtte be egy-egy késő tavaszi délutánon, és e csendes takaró elnémította a madárdalt, és megállította a szellőt is. A Wesleyan fölötti ég horrorisztikus zöldre sötétedett, a szél egy dervis lelkületével éledt fel, megrángatta a fenyőket és a nyárfákat, csapkodó, rojtos csomókba facsarva őket. Bár jó célt szolgált, a tornádót jelző sziréna hangját is csak annyira fogadtam örömmel, mint egy váratlan sikítást. Amikor a csipkefüggönyök boszorkányhálói felém nyújtóztak a szélben, vak pánikban futottam ki a házból, miután összekapkodtam a naplóimat és a kedvenc fotóimat, meg az összes könyvet, amit el tudtam cipelni, végig magam előtt terelgetve a morgolódó Henryt, akár egy önfejű birkát. A pince sötét nyúlüregében úgy tűntem el, mint Alice, és idegesen, reszketve vártam a végét, miközben a lelki szemeim előtt folyamatosan tisztán pörgött a mozgókép, ahogy a perdülő-forduló gonosz végighalad az utcánkon, akár Isten sötét ujja, amely könnyedén utat tép magának a földön. Amikor előbújtam és a világot változatlan állapotban találtam, a következő, nagyjából egy óra hosszát mindig azzal töltöttem, hogy kincsnek számító vagyontárgyaimat rakosgattam helyre, amelyeket megmentettem a megsemmisüléstől, és közben el kellett viselnem a családtagjaim csipkelődését e túlzott és értelmetlen félelmem miatt. Aztán jött Lolly Carmichael hetedik születésnapi zsúrja.

Carmichaelék zsúrjaira szépen ki kellett öltözni, még ha csak hetedik születésnapról volt is szó, így hát egy csodaszép májusi napon hosszú szoknyás ruhában, fekete lakkcipőbe zárt lábbal ültem a családi, zöld Pontiac hátsó ülésén, és duzzogva haladtam az esemény felé. Amikor közeledtünk Lolly házához, egy kis elégtételt éreztem, felnézve az egyre közelebb gomolygó, sötét, esővel fenyegető fellegekre. Legalább nem kell majd elviselnünk a szabadtéri játékokat ezekbe a ruhákba préselve. Ám amikor a bejárójuk elé érve akkora mennydörgést hallottunk, mintha egy óriás lába döndült volna, minden vidámságom odalett. Tojás nagyságú cseppek csapódtak rózsaszín vállamnak, miközben felfelé rohantam a lépcsőn, hónom alatt a szalaggal ékített ajándékdobozzal. A bejárati ajtó feltárult, és Mrs. Carmichael jelent meg a keretben sápadtan, feszült arccal, és a fejem fölött odakiáltott az anyámnak:

– Geneva! Siessetek befelé! Jön a tornádó!

A legnagyobb félelmem, távol az otthonomtól, rózsaszín ruhában. Mama is befutott a házba, és máris ott tülekedtünk a többi vendéggel együtt a nappaliban, távol az ablakoktól. A mennyezet közelében szivárványszín léggömbök lebegtek, mindegyiken egy nagy 7-es szám arannyal. Az ajándékcsomagok az étkezőasztalra halmozva, rózsaszín lyukacsos üvegtálban. A tornádószirénák ekkor szólaltak meg, mire meztelen lábszárunkon remegés futott végig, és Mary Ann Archer anyjából egy „Ó, Jézusom!” bukott ki majdnem ugyanolyan éles hangon, mint maga a sziréna.

– Csend legyen, Jessie! – pisszegett rá anyám.

És ekkor, mintha egyetlen darab volna, a szobában lévő összes léggömb egyszerre kipukkant. Hangjuk minden sztoikus nyugalmunkat felrobbantotta, Jessie Archerből pedig teli torkú imádkozást váltott ki. Úgy szóródtunk szét a ház zugaiban és rejtekhelyein, mint a puskából kilőtt sörét. Megragadtam Lollyt, aki mintha legyökerezett volna, csak sírt hangosan, és elindultunk az alagsor felé a tömeg józanabb gondolkodású tagjaival együtt, beleértve az anyámat is. Mrs. Archert ott hagytuk közvetlenül az ablak előtt. Két kezét égnek emelve odagyökerezett, de azt azóta sem tudtam eldönteni, félelmében-e, vagy vallásos révületében.

Ha egy tornádót átélt illető orra elé nyomnak valahol egy mikrofont, nyugodtan fogadhatunk rá, hogy el fog hangzani az ismerős mondat: „Olyan hangja volt, mint egy tehervonatnak.” Olyannyira biztos ez, hogy ettől szinte szabványos, tudományos leírásnak tűnik. De tapasztalatból mondhatom, meg is van az oka. Aznap délután a Lolly Carmichaelék alagsorában lévő búvóhelyemen valóban tisztán hallottam a tehervonatot, miközben a fejemet lehajtva, két kezemmel a térdemet átkulcsolva ültem. Mintha egy sínpárhoz kötöztek volna, ahonnan semmi remény a menekülésre. Hallottam, ahogy közeledik, dörömböl, akár egy faltörő kos, aztán elhalad, tökéletes, kísérteties csendet hagyva maga után Carmichaelék házában, ahol vártuk, hogy újra lélegzethez jussunk.

Mama volt az, aki elsőnek szaladt fel a lépcsőn. Feltépte az alagsor ajtaját, és levegő után kapkodva meredt a fatörzsre, amely úgy hatolt be a nappali falán tátongó nyíláson, mint egy nyelvleszorító spatula a páciens torkába. A levegőt sűrű fenyőillat ülte meg, és felnézve láttam a közönyös, kék eget, amely máris kelet felé lökdöste a sötétséget.

Mrs. Archert ott találtuk a nappali horgolt szőnyegén elterülve, jobb lába alácsavarodott, mint egy szál spagetti, két keze még mindig a mennyezet felé meredt, és harsányan dicsérte az Urat a megmeneküléséért, amire mama azt válaszolta, miközben felemelte a telefont, hogy segítséget hívjon:

– Ehhez semmi köze az Úrnak, Jessie! Ha rá hallgattál volna, odalent lettél volna velünk, többiekkel, és még a harisnyádon sem futott volna le a szem.

Mrs. Archer onnantól egész hátralevő életében sántított egy kicsit.

Talán ha az ember egyszer igazán a szeme közé néz egy ilyen rémisztő dolognak, az elveszíti a hatalmát fölötte. Többé nem féltem a tornádóktól. És az anyám ma reggeli halálhírére adott reakcióm sem volt olyan drámai, mint talán kellett volna. Végtére is nyolcévesen már eltöltöttem egy végtelen délutánt úgy, hogy halottnak hittem. Már megtapasztaltam a döbbenetet, a förtelmes varázslatot, amellyel a halála hatott rám. A tény, hogy akkor, gyerekkoromban végül kiderült a halálhíréről, hogy hamis, nem csökkentette mindannak az érvényét, amit aznap átéltem. Ugyanazok az érzések tértek vissza, miután Abigail hírei keresztülnyomakodtak a telefondróton, hogy torkon ragadjanak, de valamiképpen mégis ismerősként érkeztek, így az erejük enyhült. Nem tántorodtam meg; nem kapkodtam levegő után. Helyette egy dolgot kérdeztem Abbytől a történet – számomra legalábbis – legfurcsább részletére vonatkozóan. Hogy mi a fenét kereshetett az anyám a muskotályszőlők között a kertben? Abby afféle gyorstüzelő módon annyit felelt, hogy pontosan ez az, amit ő is szeretne tudni. A beszámolót hadarva adta elő, amit nem oldott még a szavak vontatott, délies hangsúlyozása sem: úgy zuhogtak át sorra a telefonvonalon, mint mézbe mártott töltények.

– Fogalmam sincs, Lila. Mármint először arra gondoltam, hogy talán melege lett, és kiment egy kis friss levegőt szívni. Elég izzasztó idő volt, bár este kellemes szellő járt. De istenem, a légkondi teljes gőzzel ment reggel, amikor ideértem, ezért tudom, hogy nem lehetett melege. Olyan hideg volt a házban, mint egy húsüzemben. És esküszöm, még azt sem tudom, hogy az ágyában aludt-e éjjel. Mármint azért nehéz megmondani, mert az utóbbi időben már nem ágyazott be mindennap. Hacsak Jackie nem jött át kitakarítani. Tudod, mama nem akarja, hogy bárki azt higgye, takarítónőre van szüksége, még maga a takarítónő se, így hát mindig mindent elrendez, mielőtt Jackie ideér. Azt mondták, már nagyjából négy órája halott volt, ami azt jelenti, hogy kettő körül történhetett, mert körülbelül hatkor értem ide. Este telefonáltam neki, mielőtt lefeküdtem, hogy emlékeztessem rá, nyolckor időpontja van a fodrásznál (szereti minél korábban intézni, hogy a hőség miatt ne essen össze a frizurája, mire hazaér), és hogy itt leszek érte hajnalhasadtakor, aztán együtt reggelizünk valahol, ahogy szoktunk. Tudod, mennyire szeret elmenni reggelizni.

– Igen. De mi történt, Abby? – Megpróbáltam siettetni a történetet, még ha tudtam is, hogy erre semmi remény.

– Nos. Telefonon úgy tűnt, minden rendben vele. Egy kicsit durcás volt a hangja, de épp annak a John Wayne-filmnek az ismétlésekor telefonáltam, amit annyira szeret, és annak tudtam be. Az, amiben végig azt a kislányt keresi, és amikor végre megtalálja, kiderül a lányról, hogy indián, tudod? Na mindegy, ma reggel tényleg korán elmentem érte, hogy még legyen időnk beugrani a Palacsintaszalonba, amit annyira szeret. Nem volt feltéve a kávé, és olyan csend volt a házban, mint egy sírboltban. Elnézést. Rossz szóválasztás volt. Még mindig nagyon fel vagyok dúlva. Hát, szóval el tudod képzelni… Akkor láttam meg, hogy a medencéhez vezető ajtó nincs becsukva, amikor lejöttem a lépcsőn a szobájából. És hát, tudod, mama mindig úgy bezárja ezt a házat éjszakára, mielőtt lefekszik, hogy a Fort Knoxot sem zárják jobban, és ez mindig így volt, ezért furcsálltam a dolgot. Kimentem és körbenéztem a medencénél, de nem találtam ott sem, ezért átmentem a sövény túlsó oldalára, a kertbe. Ott sem láttam, de a köntösét megtaláltam, azt a szatént, amit vasárnap délutánonként szokott felvenni, amikor szunyókál egyet, tudod? Na, az a köntös ott lógott a kerítésen, közvetlenül a kapu mellett. És Mr. Plackett egy kicsit hosszabbra hagyja a füvet ott kint, tudod? Nos, láttam valamit, ami olyan volt, mintha valaki egy vonalban letaposta volna a füvet útban a mező felé. Egyszerűen elkezdtem követni azt a nyomot, közben folyamatosan szólongattam a mamát, amíg oda nem értem a patakig. Onnan, ahol akkor álltam, már láttam a szőlőkertet, de arra gondoltam: Na, ott aztán biztosan nincs, és pont ebben a pillanatban láttam meg a lábát előkandikálni, mint az Óz, a nagy varázslóban, vagy ilyesmi. Lila, én azóta nem reszkettem ennyire (látnád a kezemet), amióta Jo néni meghalt azon a hajóúton, amit Audie bácsival nyertek a vegyesbolti tombolán. Valami hasonló történt, mint akkor Jo nénivel. Hirtelen halál. Persze tudjuk, hogy Jo néni ételmérgezésben halt meg. Azokon a hajókon egész nap kint hagyják az ételt, tudod? És szerintem az orvosok sem lehetnek olyan jók azokon a hajókon, különben lenne rendes rendelőjük, nem az óceánon dolgoznának, a nagy semmi kellős közepén.

Nem tudtam elnyomni a sóhajomat.

– Jo néninek szívrohama volt azon a hajóúton, Abigail. Volt utána boncolás. Nem emlékszel?

– Hát igen, biztosan attól a sok rossz ételtől. Mindenesetre most egy újabb boncolásra várunk, hogy kiderüljön, mamával mi történt. Én most hazamegyek, amíg te és Henry meg nem érkeztek. Híre megy, és én nem bírom újra meg újra elmondani, mi történt, ha nem vagytok itt velem. Mikor tudsz ideérni?

– Holnap, Abby. Már lekéstem a reggeli kompot, a délutánival kell mennem. De már ma este elutazom Portlandbe, és rajta leszek a reggeli első gépen. Kora délutánra ott leszek.

– Hát, jól van. Sosem fogom megérteni, miért élsz még mindig azon a szigeten. Mama sem értette. – Hangos szipogást hallottam. – Nem tudom, mihez kezdek mama nélkül. Ő volt a legjobb barátnőm, Lila. Ezt te is tudod, igaz?

Abigail hangja még sokáig ott úszott a fejemben, miután letettük. Édeskés tónusa délies, akárcsak a Savannah praliné. Bár afelől tényleg nem volt kétségem, hogy neki fog leginkább hiányozni az anyánk (és abban is igazat szólt, hogy valódi jó barátnők voltak), attól a részétől el kellett határolódnom, amelyik annyira nyilvánvalóan lubickolt a helyzet drámaiságában. Minden alapszínnel festett mondata csikorogva fékezett a felkiáltójelnél, amit a helyzet puszta tényeit tekintve minimum szükségtelennek, ha nem kissé ízléstelennek tartottam.

Ahogy a családom oly sok más nőtagjának életében, Abbyében sem a kifinomultság uralkodott: minden döntése, a választott melléknevektől kezdve a fülbevalókig, eltúlzott és színpadias volt. Könnyen lehet, hogy e viselkedés magvai azoknál az anyai őseinknél gyökereztek, akik elkeseredetten vágytak hallatni a hangjukat, mert másképpen abroncsos szoknyába bújt, néma és láthatatlan nők voltak csupán, és már idejekorán megtanulták, hogyan manipuláljanak másokat drámai eszközökkel, hogyan essenek túlzásokba, bármelyik kommunikációs módszert sikerült is épp megragadni liliomfehér kacsóikkal, hogy élesíthessenek ködös árnyukon, és bizonyíthassák, hogy igenis számít a létezésük. A gyerekkoromat azzal töltöttem, hogy ezt a sajátos női fajtát figyeltem, képtelenül arra, hogy részt vegyek a játékban, és hajlandóságot sem éreztem rá. Most szinte szentségtörésnek láttam.

Az anyag, amelyből engem gyúrtak, igencsak eltért attól, amelyikből az anyámat meg a húgomat. Mint szatén a tweedszövettől. Manapság már szinte viccesnek találom, ha visszaemlékszem rá, mama milyen keményen dolgozott rajta, hogy olyanra formálja át a személyiségemet, amit könnyebben el tud fogadni. Henrynek nyugta volt, ez is az egyik haszna annak, ha valaki fiúnak születik. De Délen a lányoknak az a dolguk, hogy az anyjukra hasonlítsanak, és amikor kicsi voltam, az anyám úgy lesett, ahogy sólyom a mit sem sejtő nyulat: bőszülten kutatta természetünk hasonlóságait, amelyeket megragadhatna – legyenek azok bármilyen banális vagy felületes dolgok, valami apróság, amely talán összeköthetne minket kettőnket is olyan selyemszállal, amilyennel ők Abbyvel egymáshoz kötődtek. Ugyanaz a mozisztár a kedvencünk? Ugyanazt reggelizzük? Történik-e valaha olyan, hogy ugyanazon nevetek, mint ő?

De én nem a húgom voltam; még a szemem sem kék volt. Sosem akartam azt felvenni, amit a mama kiválasztott nekem; utáltam, ha a hajam lófarokba volt kötve; jobban szerettem a fűzős bőrcipőt a fényes lakk, pántos balerinacipőnél, amelyre pedig anyám azt mondta, minden kislány álma. Micsoda küzdelmet folytatott azért, hogy megváltoztasson! És amikor világossá vált, hogy a felszíni változások sosem fognak bekövetkezni, elkezdte összetéveszteni a magányosságra hajló természetemet a mogorvasággal, a hangos nevetésemet a gúnyolódással, a némaságomat egyfajta ítélkező hozzáállással, amely valójában csak jóval később vált sajátommá. Nem tudnám pontosan meghatározni, mikor adta fel, valószínűleg nagyjából az idő tájt, amikor apa meghalt. Nem emlékszem rá, hogy meg akarta volna mondani, mit viseljek a temetésen. Arra emlékszem, hogy kisbabakorú húgom a forró délután folyamán végig egy képet nézett, és ugyanolyan színű ruha volt rajta, mint a mamán.

Azt hiszem, Abigail privát, életre szabott személyi igazolványába örökre bekerült egy pecsét azon a napon, amikor mama először halt meg. Rettentően rosszul éreztem magamat emiatt, Abby nevében is. Akárhányszor mondtuk újra annak a végzetes délutánnak a történetét, a medencés sztori szükségszerűen tartalmazta azt a részletet, amikor ő váratlanul kinyújtotta a lábát, hogy egyenesen az örökkévalóságba küldje mamát, és féltem, hogy rosszul érinti, ha újra meg újra meg kell hallgatnia. De hamarosan nyilvánvalóvá vált, hogy Abigail nemcsak az anyám rakoncátlankodó hajtincseit meg a zöld szín iránti elszánt utálatát örökölte, de a családi vonásként jelentkező drámai hajlamát is. Mama és Abigail imádták a reflektorfényt, és a sztori, amelyben egyikük meghal a másik kezétől – illetve ebben az esetben a lábától –, majd maga tudja előadni a történetet, nagyszerűen szolgálta a közönség örömét, és ezt mindketten így gondolták. Nyilvánvaló volt, hogy Abigail boldogan játszotta a kulcsszereplőt a történetben. Minden egyes alkalommal csak úgy ragyogott, amikor elhangzott.

Természetesen nem telt sok időbe, hogy az első halálának története ugyanannyira beépüljön mama életrajzába, mint a két szemeszter, amelyet elvégzett a Georgia Southernen, meg a túl mozgékony kisujjízülete. Ez a sztori egyedivé tette őt, és a jóisten a megmondhatója, mennyire szeretett különleges lenni. Sohasem engedte, hogy bárki elfeledkezzen róla, hogy járt odaát és visszajött. A körülbelül negyven másodpercnyi lebegés a hátsó udvaron lévő medence vizében – feje körül a képregények gondolat buborékjaként hömpölygő kék blúzban – végül egy hosszú, fehér alagúton végigvezető utazássá vált, amelynek során az összes emberrel találkozott, akit ismert, és korábban távozott nála, és mindegyikük integetett neki, hogy térjen vissza, amerről jött. „Menj vissza, Geneva! – esküszöm, hallottam, hogy ezt mondogatják. – A munkád még nem ért véget.”

Mint egy alulfizetett csepűrágó, mama minden alkalommal egy kicsivel több pátoszt adott bele a történetmesélésbe, és mivel akárhányszor lehetősége adódott rá, elmondta, nem nehéz elképzelni, milyen operai, dagályos magasságokba emelkedett végül az emlék. Nem tehetek róla, de a második halála után átfutott az agyamon a kérdés, hogy ezúttal mit mondhattak neki azok az emberek a fehér alagútban. Gyanítottam, most befelé tessékelték.