A márki karácsonyi menyasszonya

THE CHRISTMAS MARQUIS

NEM MEGFELELŐ UDVARLÓK

NOVELLA EGY

EBONY OATEN

Tartalomjegyzék

1. Fejezet 1

2. Fejezet 2

3. Fejezet 3

4. Fejezet 4

5. Fejezet 5

6. Fejezet 6

7. Fejezet 7

8. Fejezet 8

9. Fejezet 9

10. Fejezet 10

Ebony Oatenről

Szerzői jog

A márki karácsonyi menyasszonya

Eredeti cím: The Christmas Marquess

Szerző: Ebony Oaten

Copyright © 2026 Ebony Oaten

Minden jog fenntartva. A mű bármely részének reprodukálása előzetes engedély nélkül tilos.

Snow Goat Publishing

PO Box 2160

Rangeview 3132

Victoria, Ausztrália

A márki karácsonyi menyasszonya

Ő egy márkit akart elcsípni. Azt nem vártam, hogy a komornyikba fog beleszeretni. Bertha Collingwoodnak pontosan kilenc napja van, hogy megkapja a Hadlow márki kezét — egy kényelmi házasságot , amit az édesanyja szinte már ajándékcsomagként készített elő: hatályos házassági engedéllyel és egy olyan vagyonnal, amely képes megmenteni a csorbuló grófságot. Egyszerű feladatnak tűnik — de csupán néhány pillanattal azután, hogy megérkezett a fagyos ragyogású Hadlow Hallba, Bertha elköveti a megengedhetetlent: minden jelenlévő előtt nyíltan kijelenti, hogy a márki ijesztően öreg. Hírneve romokban, karácsonyig hátralévő idő pedig egyre fogy. Bertha elhatározza, hogy menthetőt ment, és egyre több titkát osztja meg az egyetlen emberrel, aki igazán meghallgatja : a kastély gyanúsan vonzó, gyanúsan nem-komornyikos modorú inasával. Kacsint. Pont a megfelelő pillanatokban nevet. Túl sokat tud a birtokról ahhoz képest, hogy az illető állítólag csak most lépett szolgálatba. És minden beszélgetés után Bertha teljesen elfelejti, miért is jött ide. A szociális szakadék áthidalhatatlan, az édesanyja céltudatosan továbbra is a márkit célozza meg, és valami Braddonban nem stimmel — de Bertha sosem volt különösebben jó a szabályok betartásában. Sikerül-e Bertának kibogoznia az összetévesztett személyeket és a rossz helyre irányuló érzelmeket , mielőtt eljön a szenteste, és feleségül menjen a teljesen rossz emberhez — vagy ami még rosszabb: beleszeret egy olyan férfiba, aki soha nem lehet az övé? Tökéletes választás a szórakoztató regency romantikát, a „halacska idegen vizeken” típusú hősnőket és a lassan feloldódó, mégis nyilvánvaló titkokat kedvelő olvasók számára.

Fejezet 1

Fejezet 1

1820. december

A fogat begördült a Hadlow márki Dél-Angliában fekvő vidéki birtokának felhajtójára.

Sötét felhők nehezedtek az égre. Bármikor elkezdhetett havazni, vagy maradhatott tovább ez a reménytelen ború.

Jeges szél csapott Bertha Collingwood arcába, amikor kinyílt a kocsi ajtaja.

A kocsis lehajtotta a fellépőt. Annyi réteg ruha volt rajta, hogy Bertha alig látta az arcát. „Bizonyára teljesen átfagyott ezen a hosszú úton. Kérem, menjen be melegedni.”

„Igenis, kisasszony” – felelte a férfi, miközben a birtok egyik inasa előrelépett, és némán felé nyújtotta a kezét, hogy lesegítse Berthát.

Mamma a kocsi belsejéből szólt ki:

„Vigyázz a lábad elé, drágám.”

„Igen, Mamma.” A szél örvénylett, minden szava kis páracsóvává vált a levegőben. Bertha Hadlow Hall tekintélyt parancsoló kőhomlokzata felé sietett, menedéket keresve.

A szél jéggel táncolt. Bertha szorosabbra húzta prémgallérját a nyakán.

Mamma, utolérve őt, ugyanezt tette. „Ez emeli majd fel a családunkat” – mondta, miközben Hadlow Hall bejárata felé közeledtek. „Neked jut egy korona, az unokáim pedig még előkelőbb családokba házasodnak majd.”

Mamma mindig előreszaladt a képzeletében.

Bertha megjegyezte:

„A márkival még nem is találkoztunk. Honnan tudhatnánk, hogy egyáltalán rokonszenves lesz-e, nemhogy házasulandó?”

„Házasulandó, drágám.” Mamma halkan felhorkant, és újabb páracsíkot lehelt maga elé. „Ne aggódj, téged fog választani. Abban biztos vagyok.”

„És az én választásom? Nekem nincs ebbe beleszólásom?”

„Dehogynem, drágám. Karácsony előestéjének reggelén majd azt mondhatod: »Igen.«”

Karácsony előestéje már csak kilenc nap múlva volt! Mi van, ha a márki egy vadállat? Egy hatalmas, nyáladzó semmirekellő, aki bántja a szolgáit és a feleségét?

Vagy még rosszabb.

Mi van, ha valami nyápic piperkőc? Olyan, aki a divat és a látszat rabja, és arra szórja a pénzt, hogy lépést tartson a királyi udvarral?

Bertha halkan megszólalt:

„Mamma, biztos benne, hogy nem szórta el Papa pénzét arra a külön házassági engedélyre?”

Mamma bosszúsan újabb páracsóvát lehelt a fagyos levegőbe. „Dehogynem. A hadlow-i márki olyan feleséget akar, akinek sok készpénze van. A Collingwoodok címet akarnak. Tökéletes párosítás. Fel az állal, drágám. Tartsd szem előtt a célt.”

Bertha kényes füle égett Mamma szavaitól. Meg a hidegtől is. A prémmel szegélyezett kalapja talán a divat netovábbja volt, gyakorlati szempontból azonban maga a mélypont: csak a feje búbját fedte, a tarkója fölötti részt teljesen kiszolgáltatva az időjárásnak. A legjobb lesz mielőbb bemenni.

Hadlow Hall személyzete gyorsan a bejárathoz sietett, hogy üdvözölje Berthát és az édesanyját.

„Köszönöm a kedves fogadtatást, de kérem, miattunk ne maradjanak idekint. Menjenek csak be a melegre” – rendelkezett Bertha, mintha máris ő volna a kastély úrnője, és a személyzet az övé lenne.

A személyzet meghajolt és meghajolt, de nem mozdult, hogy melegebb helyre menjen. Ekkor egy komornyik sietett ki a főbejáraton, hogy üdvözölje őket. Egy túlságosan fiatalnak látszó komornyik, kesztyű nélkül. Kalap nélkül.

Sőt, még nyakravaló sem volt rajta.

Ilyen időben?

Borotvált arcát friss, almapiros pír öntötte el. Barna szeme nedvesen csillogott. Alighanem a kinti hideg sokkja miatt is, vélte Bertha.

Az ott egy kacsintás volt Bertha felé? Az nem lehetett, bizonyára félreértette a komornyik arckifejezését. Ilyen időben az ember gyorsan pislog, hogy kint tartsa a hideget.

A komornyik zavarba jött, amikor Mamma kézfogásra nyújtotta a kezét. A férfi túlságosan udvarias volt ahhoz, hogy ezt visszautasítsa, így megfogta, és kezet rázott vele.

Mamma így szólt:

„Kérem, mondja meg a személyzetének, hogy ne álldogáljanak tovább ebben a rettenetes időben. Ha megfáznak, semmi hasznukat nem vesszük.”

A komornyik zavartan félrenyelt.

„Nagylelkű gondolat, asszonyom.”

Bertha szemében tökéletesen megfelelt a szerepre, még ha mindjárt halálra is fagy, ha nem megy be hamarosan. Jóképű volt a maga praktikus módján, anélkül hogy túlságosan elvonta volna a figyelmet. Csakhogy most, hogy Bertha ránézett, máris túlságosan is figyelemelterelőnek bizonyult. Magas volt, sötétbarna haja hullámosan omlott, a halántékánál pedig meglehetősen vonzóan göndörödött. A csudába. Nem azért jött ide, hogy a személyzettel szórakozzon. Az igazán felborítaná Mammát.

Bár azért mulatságos lenne egy kis szélütést hozni Mammára, csak a móka kedvéért.

A komornyik összedörzsölte átfagyott kezeit, a nyakán pedig kiütött a libabőr. Biztosan egészen új még ebben a komornyiki szerepben. Ami persze nem hiba volt. Bertha csak megfigyelte, hogy mindenki kezdi valahol. Talán csak nemrég állították szolgálatba, tekintve a Hadlow-család ágában bekövetkezett legutóbbi változásokat?

A komornyik azzal küldte el a személyzetet, hogy „menjenek be a melegre”, aztán visszafordult Mamma és Bertha felé.

„Kit jelenthetek be?”

Milyen furcsán beszél, gondolta Bertha. Korábbi feltételezése, hogy új a szerepében, egyre biztosabbnak tűnt.

A sötét felhők hirtelen havas esőt sodortak feléjük. A komornyik homloka pirosra fagyott, hogy passzoljon az almapiros arcához.

Mamma így szólt: „Kérem, jelentse Hadlow Hall urának, hogy Stephen Collingwoodné és Bertha Collingwood kisasszony megérkeztek”, és közben tőle telhetően a nagyvilági dáma benyomását próbálta kelteni.

Aztán rögtön el is rontotta:

„A már-ki külön minket hívott meg. Szólíthat Elizabethnek.”

A komornyik sugárzó mosollyal jelezte, hogy felismerte: Bertha és a mamája éppoly újak a vidéki vendégeskedésekhez, mint ő a saját állásához.

„Erre tessék” – mondta.

Elizabeth megkérdezte:

„És hogy hívják, egyébként?”

Abban a pillanatban, ahogy a szavak elhagyták Mamma száját, Bertha tudta, hogy ezt biztosan nem lett volna szabad megkérdezni. Bármennyit is tanulmányozták előre a társasági szabályokat, a valóság egyáltalán nem hasonlított ahhoz, mint amikor az ember egy útmutatókönyvben olvas végig egy utasításlistát. Mamma még egy francia oktatót is fogadott Bertha mellé, hogy megtanítsa neki az illemszabályok finomabb részleteit. Jaj, némely dolgot csak az adhatott meg, ha az ember a megfelelő körökbe született. Bertha és a szülei pedig egészen bizonyosan nem azokba a körökbe születtek. Még csak a körök közelébe sem. Volt azonban valami, ami igencsak vonzóvá tette őket.

A készpénz.

„Ha valaha szükségük volna a szolgálataimra, Braddonnak szólíthatnak” – mondta a komornyik.

„Köszönöm, Braddon” – felelte Mamma, miközben beléptek a főajtón. „Én sokkal jobban szeretem néven szólítani az embereket, még akkor is, ha nem ez a valódi nevük. Gondolom, itt az évek során minden komornyikot Braddonnak kereszteltek? A formaság úgy eltávolítja egymástól az embereket, nem gondolja?”

Ó, jaj, Mamma máris átlépte a határokat, és az udvariasságot összetévesztette a bizalmaskodással. Alig tették be a lábukat Hadlow Hallba, és a hibáik máris szaporodni kezdtek.

„Mikor találkozunk a már-kival?” — kérdezte Mamma.

A komornyik riadt pillantást vetett rá, és köhögött egyet.

„A márki és háziasszonyunk, az özvegy márkiné, vacsoránál fogadja majd az összes vendéget. Addig bizonyára kellő kényelemre lelnek a szobáikban.”

Elégedettség töltötte el Berthát, amikor meghallotta a szobáikban szót, többes számban. Egy neki, egy Mammának. Remek.

„Önnek és Collingwood kisasszonynak egy-egy szobalányt osztottam be.” Braddon intett a kezével, mire két fiatal nő lépett elő, mintha a semmiből kerültek volna elő. „Ő itt Brigitte, ő áll majd Stephen Collingwoodné rendelkezésére. Ő pedig Odette, ő áll majd az ön rendelkezésére, Collingwood kisasszony.”

Brigitte és Odette valószínűleg nem a valódi nevük volt, de az volt a divat, hogy minden szobalánynak francia hangzású neve legyen. Brigitte és Odette gyors meghajlást tettek, és szolgálatra készen biccentettek.

Braddon a szobalányok felé fordult.