A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Freida McFadden: The Housemaid’s Wedding, 2024

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A téboly otthona (Millie Calloway 1.), 2022

Gyilkos örökség, 2023

A bosszú otthona (Millie Calloway 2.), 2023

A munkatárs, 2024

A titkok otthona (Millie Calloway 3.), 2024

A téboly otthona (Millie Calloway 1.) – Újrakiadás, 2024

A tanár, 2025

A bosszú otthona (Millie Calloway 2.) – Újrakiadás, 2025

A titkok otthona (Millie Calloway 3.) – Újrakiadás, 2025

Copyright © 2024 by Freida McFadden

Hungarian translation © Presér Ágnes, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Cover Design by Lisa Horton

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Ernyei Beáta

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-38-7

A SZERZŐ JEGYZETE

A menyasszony otthona című novellát azért írtam, hogy kitöltsem a hosszú szünetet a Millie Calloway sorozat második kötete (A bosszú otthona) és a harmadik kötet (A titkok otthona) között. Aggódtam, hogy az olvasókban esetleg hiányérzet támad amiatt, hogy sosem láthatják, hogyan kel egybe Millie és Enzo, úgyhogy íme!

Ezt a történetet el lehet olvasni a második és a harmadik könyv között, vagy akár a harmadik után is.

PROLÓGUS

Ez a fickó meg fog ölni engem.

Halál sugárzik a szeméből. Már elég szörnyűséget láttam életemben ahhoz, hogy felismerjem, milyen veszélyben vagyok. Ez az ember nem vár magyarázatot. Még egy pillanatnyi lélegzetvételre sem hagy időt. Végez velem.

Csak mi ketten vagyunk ebben a fullasztó, klausztrofóbiát okozó térben. Gondoskodott róla, hogy így legyen – követett, megvárta, amíg egyedül maradok, majd bezárta mögöttünk az ajtót. És most itt vagyunk.

Azt tehet velem, amit csak akar. Senki nem tudja, hogy itt vagyok.

Az orromat összezúzta, valószínűleg el is tört. Meleg vér csorog az orrlyukaimból, lecsöpög az ajkaimra. Fémes íze van. Első dolga volt, hogy ököllel orrba vágjon, még mielőtt egy szót is szólt volna hozzám. Így akarta tudatni velem, hogy komolyan gondolja.

– Minden csontodat eltöröm – sziszegi.

Komolyan gondolja. Ó, istenem, biztosan komolyan gondolja.

Soha nem hittem volna, hogy így fog végződni ez a nap. Ha tudtam volna – ha a leghalványabb fogalmam is lett volna arról, hogy ez az ember mit fog velem tenni –, ma reggel egészen más döntéseket hoztam volna. Azt hittem, meg tudom oldani, de már az elejétől fogva túl nagy falat volt nekem. Fogalmam sem volt róla, hogy ez lesz.

Az én hibám, hogy itt vagyok. Szörnyű hibát követtem el. És most már túl késő.

1

MILLIE

– El fogom vágni a torkodat, Millie Calloway!

Az ember nem éppen ezekre a szavakra vágyik elsőként, mikor reggel felébred.

Mégis itt vagyok, félig még kábán az álommal teli mély alvás miatt, amiből ez a korai telefonhívás rántott ki. A telefont a fülemhez szorítom, és azon tűnődöm, vajon a fenyegető suttogás, amit az előbb hallottam, még mindig egy álom része-e. Hiszen kit ébresztenének azzal az ígérettel, hogy valaki el fogja vágni a torkát?

Nos, úgy tűnik, engem.

– Tessék? – mondom a telefonba, még rekedten az alvástól.

Elfordulok az ágyban, hogy az oldalamra támaszkodjak, és a szememet dörzsölöm, próbálok magamhoz térni. Talán félrehallottam. Talán nem is a torkomat akarja elvágni, hanem csak a kocsim biztosítási költségeit akarja visszavágni.

– Jól hallottad – mordul a férfi, mély és baljóslatú hangon. – Olyasmibe ütötted az orrodat, amibe nem kellett volna, és most megfizetsz érte. – Rövid szünet következik, hogy fel tudjam dolgozni az új információt, majd folytatja. – Lassan és fájdalmak között fogsz meghalni, Millie Calloway.

Nem, ez nem álom. Ez nagyon is valóságos, és egyértelműen nekem szól, amit a teljes nevem ismételgetése is bizonyít. Nem hihetem azt, hogy téves hívás vagy telemarketing. De nem ez az első halálos fenyegetés, amit kaptam, és nem is az utolsó.

Azért nem vagyok túl lelkes attól, hogy pont az esküvőm napján kaptam.

Azt mondják, ha esik az eső az esküvődön, az szerencsét hoz. De mi a helyzet azzal, ha halálos fenyegetést kapsz? Az valószínűleg nem annyira szerencsés. De pontosan tudom, hogyan kell kezelni ezt az idiótát.

– Menj a pokolba! – válaszolom nyugodtan, aztán a hüvelykujjammal megérintem a piros gombot, és bontom a vonalat.

Visszadobom a telefont az éjjeliszekrényre, ahol egész éjjel töltődött, a fogvédőm mellett, amit elvileg azért használok, hogy ne csikorgassam a fogam éjszaka – már amikor eszembe jut betenni lefekvés előtt. Nem engedem, hogy ez a hívás felzaklasson. Hajlamos vagyok olyan dolgokat csinálni, amikkel feldühítek másokat, ezért számítok az alkalmankénti halálos fenyegetésekre, de eddig sosem bizonyultak többnek üres fenyegetésnél. Már megszoktam őket.

Nem fogom hagyni, hogy ez elrontsa a mai napot.

A fejemet a vőlegényem felé fordítom, aki mellettem mocorog. Lehet, hogy Enzót is felébresztette a telefon csörgése, de hála istennek, nem hallotta, mit mondott nekem az a barom. Ha csak sejtené, hogy valaki megfenyegetett, rettentően dühös lenne. Biztos, hogy nagy ügyet csinálna belőle – talán még azt is felvetné, hogy menjünk el a rendőrségre –, és ez az utolsó, amit ma szeretnék. Mint mondtam, biztos vagyok benne, hogy csak üres szavak voltak.

A mai nap nem valami önbizalomhiányos seggfejről fog szólni. Hanem arról, hogy Enzo és én férj és feleség leszünk.

– Millie? – mormolja álmos, olaszos akcentusú hangján. – Ki hívott?

– Csak valami reklám – hazudom.

Grimaszol, mert utálja a telemarketinges hívásokat. Az igazi hívást még ennél is jobban utálta volna, de sosem fogja megtudni. Ha megismétlődik, egyszer el kell majd mondanom neki, de nem ma.

Enzo a szemét dörzsölve próbál ülő helyzetbe kászálódni. Fekete haja kócosan meredezik, és egynapos borosta borítja az állát, de a vőlegényem reggelente a legszexisebb. És ez nagy szó, mert alapból is elég magas szinten áll a vonzóság-skálán. Aztán amikor a takaró lecsúszik, és előtűnnek a feszes mellizmai, teljesen elfelejtem azt az ostoba hívást.

Már csak négy óra, és ez a férfi a férjem lesz. A férjem. Összeházasodunk, gyűrűkkel és mindennel. Annak ellenére, hogy már régóta együtt vagyunk, és sok mindenen mentünk keresztül, sosem hittem igazán, hogy ez a nap tényleg eljön.

Óvatosan a hasamra teszem a kezem. Akármennyire is próbálom kizárni, nem tudom elfelejteni, hogy ez az oka annak, hogy egybekelünk. Mikor Enzo feltette a nagy kérdést, hosszú beszédet mondott arról, hogy már az első pillanattól tudta, én vagyok az igazi, és hogy egész életét velem akarja leélni. De mindezt egy héttel azután tette, hogy elmondtam neki, terhes vagyok. Az időzítés elég egyértelmű volt.

– Hogy érzed magad? – Észrevette, hogy a hasamat simogatom, és aggódva ráncolja a homlokát. – Még mindig émelyegsz?

Enzo igazi hős volt a szörnyű első trimeszteres hányingereim alatt. Három különböző formában vett nekem gyömbért, ami sajnos csak azt erősítette meg háromszor is, hogy mennyire utálom. Vett diffúzort is, mert olvasta, hogy az aromaterápia segíthet, de nem vált be. Még egy akupresszúrás könyvet is elolvasott, és saját kezűleg próbálta ki rajtam, aminek végül egy meglepően szexi kimenetele lett, és tényleg elterelte a figyelmem az émelygésről egy kis időre. De semmi sem segített. Kb. egy hónappal ezelőttig minden egyes nap hánytam. Néha naponta többször is. Nem volt vicces.

De ahogy mondani szokták: ami nem öl meg, az megerősít. Ha túlélem a napi kétszeri hányást, akkor azt is kibírom, ha egy gyáva féreg fenyeget telefonon.

Ráadásul tudom, ki az a fickó. Jó, nem név szerint, de az utóbbi években jó pár nőt segítettem megszökni az erőszakos férjétől. Ennek során szereztem néhány ellenséget dühös férjek személyében. Nem tudom, pontosan melyikük fenyegetett meg a torkom elvágásával, de szinte biztos, hogy az egyik ilyen férj volt.

– Jól vagyok – erőltetek egy mosolyt, ami először kicsit mesterkéltnek tűnik, de amikor meglátom az ő mosolyát, hirtelen igazi lesz. – Csak izgatott vagyok a mai nap miatt.

– Én is – mondja, miközben átölel, és a karjaiba húz. – Alig várom, hogy a feleségem legyél.

Amikor kimondja ezeket a szavakat, azt érzem – ki merjem mondani? – szerencsés vagyok. Egész életemben soha nem éreztem magam szerencsésnek – ez a szó sosem illett rám. De ebben a pillanatban úgy érzem, én vagyok a világ legszerencsésebb nője.

Oké, semmi nem hagyományos ezzel az esküvővel kapcsolatban. Nem lesz nagy körítés – Manhattanben, a városházán fogunk összeházasodni egy apró kápolnában, ami állítólag inkább egy konferenciaterem, néhány díszítéssel. És akkor ott van az is, hogy bekaptam a legyet. De kit érdekel? Ami igazán számít, hogy mi ketten együtt töltjük a hátralévő életünket, és nincs senki, akivel szívesebben vágnék bele ebbe.

És van még valami, ami különlegessé teszi ezt a napot.

2

– Millie? – suttogja Enzo a hajamba, miközben odabújik hozzám az ágyban. – Balszerencsét hoz, ha az esküvő reggelén szeretkezünk?

Jó kérdés. Bármennyire is szeretném, ha a válasz nem lenne, most mindennél jobban szeretném, ha a jó szerencseszériám folytatódna.

– Valószínűleg – vallom be.

Elkomorodik.

– Biztos vagy benne?

– Tudod – mondom –, ma elvileg még csak látnunk sem lenne szabad egymást.

– Tényleg? – Enzo körbenéz a pici lakásunkban, nyilvánvalóan teljesen összezavarodva. Egy kis egyszobás lakásban lakunk Bronxban, ahol a nappali és a konyha egy légtérben van. – És mégis hová menjek, hogy ne lássalak?

– Ez inkább azokra a menő emberekre vonatkozik, akiknek a barátainál van vendégszoba, ahol alhatnak.

– Utálom a menő embereket. – Megcsókolja a nyakamat, amitől az egész testem bizseregni kezd. – Szóval, ha amúgy is megszegtük a szabályokat, akkor nem baj, ha még többet szegünk meg, igaz?

Babona ide vagy oda, bármelyik másik napon képtelen lennék ellenállni neki. De ma van az esküvőm napja. Le kell zuhanyoznom, meg kell néznem, jól áll-e a ruhám, rendbe kell szednem a hajam, és több sminket kell feltennem, mint a szokásos drogériás rúzsom. Minden önuralmamra szükségem van, hogy eltoljam magamtól.

– Inkább ne! Készülnöm kell.

– Készülnöd? – néz rám értetlenül. – De hát az esküvőnk csak négy óra múlva lesz!

– Pontosan. Alig négy óra múlva.

Enzo morcosan néz, de kelletlenül elenged, hogy el tudjak menni zuhanyozni. A férfiak ezt sosem értik. Nekem kellett kivasalnom a fehér inget is, amit ma fog viselni, mert neki eszébe sem jutott, pedig egyértelműen vállalhatatlanul gyűrött volt. Ő majd öt perc alatt lezuhanyozik, megtörli a haját, felkapja az öltönyét, és tíz percen belül kész is van.De nekem ma tökéletesen kell kinéznem. Mert van még valami, ami igazán különlegessé teszi ezt a napot.

A szüleim is eljönnek az esküvőre.

Ez hatalmas dolog. Nem vagyok közeli kapcsolatban a szüleimmel. Valójában már több mint tíz éve nem láttam őket. Akkor hagytak magamra, amikor a legnagyobb szükségem lett volna rájuk, tinédzserként, miután megvédtem a legjobb barátnőmet egy támadástól, és emiatt börtönbe kerültem, mert megöltem azt a rohadékot. Odadobtak a farkasok közé – egy fillért sem adtak az ügyvédre, és sosem látogattak meg, amíg be voltam zárva. És még mindezek után is hajlandó lettem volna megbocsátani és elfelejteni – végül is ők a szüleim –, de ők nem voltak hajlandók. Romlott gyümölcs vagy, Millie. Nem akarjuk, hogy tovább mérgezd az életünket.

Tudod, milyen érzés, amikor a szüleid romlott gyümölcsnek neveznek? Nem túl felemelő. Mégis, bármennyire is eltaszítottak, mindig vágytam a támogatásukra. Szerettem őket, és mindennél jobban szerettem volna, ha látják, hogy már nem az a lány vagyok, aki voltam.

Féltem, hogy soha többé nem látom őket. És elszomorított, hogy mivel Enzo családjának tagjai vagy meghaltak, vagy Szicíliában maradtak, senkije nem lesz ott az esküvőn. Egy este, nem sokkal az eljegyzés után, elmondtam ezt Enzónak. Ő győzött meg, hogy hívjam fel a szüleimet, és mondjam el a hírt az esküvőről és a babáról.

Amikor az anyám meghallotta a hangomat, egyáltalán nem tűnt lelkesnek. Először azt hittem, le fogja tenni. De amikor elmondtam, hogy szociális munkás diplomát szeretnék szerezni, érezhetően enyhült. Nem örült különösebben annak, hogy házasságon kívül estem teherbe, de megnyugtatta, hogy hamarosan hozzámegyek a gyerek apjához. És amikor meghívtam az esküvőre, azt mondta, ott lesz. A szüleim lesznek az egyetlen vendégeink az esküvőn – a kizárólagos tanúi a frigyünknek.

Nagyon ideges vagyok, hogy ennyi év után újra találkozunk. Félek, rosszat mondok, és mindent elrontok megint. De közben izgatott is vagyok. Szeretem a szüleimet, és mindig reméltem, egyszer megbocsátanak a múltbeli bűneimért, főleg mert őszintén szólva nem gondolom, hogy olyan súlyos bűnök lettek volna.

És nem, ez nem pont olyan esküvő, amiről kislányként álmodoztam, de szeretném, ha a lehető legközelebb lenne a tökéleteshez. Már eleve egy halálos fenyegetéssel kezdtük a napot, szóval van mit behozni.

Kikelek az ágyból, és az oversize pólómat igazgatom, ami mostanában már nem is olyan oversize. Mielőtt a fürdőbe megyek, odasétálok az ablakhoz, és látom, hogy elkezdett havazni. Még csak december eleje van, és az előrejelzés nem mondott havat, de elég gyorsan esik ahhoz, hogy meg is maradjon. A hó vajon szerencsét hoz az esküvő napján? Vagy csak az eső? Vagy az eső inkább csak ironikus?

Enzo ásít, még mindig az ágyban.

– Figyi – szólal meg –, mit szólnál a Felicityhez?

– Felicity? – visszhangzom.

– Mi a baj a Felicityvel?

Megvonom a vállam.

– Nem is tudom. Egyszerűen nem a kedvenc nevem a világon.

– Jó, akkor mondd meg, mi a te kedvenc neved a világon!

Amióta a legutóbbi nőgyógyászati vizsgálaton megtudtuk, hogy kislányunk lesz, naponta legalább háromszor beszélünk névötletekről. Vagyis pontosabban: naponta legalább háromszor történik meg, hogy egyikünk mond egy nevet, a másik pedig elmagyarázza, miért rossz. Remélhetőleg a következő négy hónapban sikerül megegyeznünk valamiben, különben a kislányunk név nélkül marad.

– Most tegyük félre a névkérdést – mondom. – Le kell zuhanyoznom.

– De nekem tetszik a Felicity.

– Na igen, nekem meg a Nadine tetszett.

Enzo grimaszol.

– Oké, ebbe most ne menjünk bele.

Már épp indulnék a fürdőbe, amikor megint megcsörren a telefonom. Enzo ránéz, és elindul, hogy felvegye helyettem, de én gyorsan átszáguldok a szobán, és kitépem a kezéből, mielőtt elérné.

Amikor meglátom a kijelzőt, megkönnyebbülök, hogy nem hagytam, hogy ő vegye fel. A 718-as szám ismeretlen, és szinte biztos vagyok benne, hogy ugyanaz, ami reggel felébresztett. Küldöm is azonnal hangpostára. Ma nincs kedvem további halálos fenyegetésekhez.

– Megint marketing – magyarázom.

Együttérzően bólint, de nem kérdez semmit. Pedig lenne rá oka, főleg, hogy a telefont is magammal viszem a fürdőbe. De csendben marad. Tudom, furcsa, de nem kockáztathatom meg, hogy ő vegye fel, és meghallja azt a hangot, amint azt mondja, hogy el fogja vágni a torkomat. Enzo teljesen kiakadna, ha meghallaná – nem hagyná annyiban, nem csak legyintene és nem haladna tovább a napjával.

Majd elmondom neki az egészet – holnap.

Gyors zuhanyt veszek, közben észreveszem, hogy az elmúlt egy hétben mennyivel jobban kidomborodott a hasam. Egy hónapja még teljesen észrevehetetlen volt, még ruha nélkül is. Legrosszabb esetben úgy nézett ki, mintha csak jól belaktam volna. De most már egyre nyilvánvalóbb, hogy valami növekszik bennem.

Az én kisbabám. Kicsi Nadine.

Miután végzek a zuhannyal, kilépek a fürdőből, egy vékony törülközőbe csavarva. Enzo még mindig az ágyban fekszik, a telefonját nyomkodja, miközben én a szekrény felé megyek, ahol a menyasszonyi ruhám lóg.

Mivel nem hagyományos esküvőnk lesz, a ruhám sem hagyományos. Először is, nem fehér. Utálom a fehéret, és amúgy is furcsán illetlennek érezném… a jelenlegi állapotomban. Pár hete elmentem a Macy’sbe, és vettem egy A vonalú, púderkék ruhát csipkés ujjakkal. Majdnem háromszáz dollár volt eredetileg, de le volt értékelve valamivel több mint százra, ami alig fért bele a költségvetésünkbe, de azért megvettem, mert hát mégiscsak az esküvőmről van szó. Plusz, ez lesz egyszerre a „valami új” és a „valami kék” is.

A nyaka is úgy van szabva, hogy tökéletesen látsszon a „valami régi”: egy arany medálos nyaklánc, amit anyám hoz majd nekem. Ez egy családi ereklye, amit az ő anyjától kapott, ő meg az övétől. Őszintén szólva sosem hittem, hogy valaha is nekem adja majd. És sokkal többet jelent, hogy pont az esküvőm napján kapom meg.

– Nem lenne szabad meglátnod ebben a ruhában – nézek aggodalmasan Enzóra. – Az balszerencsét hoz.

– Egyáltalán nem lenne szabad látnom téged – emlékeztet. – Amúgy is, láttam már a ruhát. Emlékszel? Divatbemutatót tartottál, mikor hazaértél vele.

– Ja, tényleg. – Ettől kicsit megnyugszom. – Azt hiszem, nem kellene ilyen babonásnak lennem.

Rám mosolyog.

– Pedig aranyos. Amúgy is, ez a te esküvőd. Ilyenkor szabad pazzának{1} lenni.

Többször is használta már ezt a szót velem kapcsolatban. Nem kerestem rá, mert nem vagyok benne biztos, hogy tudni akarom. Nem hiszem, hogy bóknak szánta, de nem firtatom.

A törülköző lecsúszik rólam, mire Enzo elismerően füttyent. Leakasztom a kék ruhát, és belecsúsztatom a lábam a selymes anyagba. Vettem egy teljesen új harisnyát is csak erre a napra, meg egy tartalékot, ha véletlenül elszakadna. Mindenre gondoltam. Készen állok minden vészhelyzetre. Ez a nap tökéletes lesz. Kivéve…

Ó, ne! Már nem tudom felhúzni az átkozott cipzárat!

{1} őrült (olasz)