Az elbűvölő szépségű Jillian Rosedale mindössze tizenöt éves, amikor elveszti az édesanyját, és a tőle örökölt, titokzatos varázskarddal felfegyverkezve magára marad egy zord szigeten, ahol egy angyal alussza ősi álmát. Jill hamarosan őrült kalandokba csöppen, ráadásul még a gyermekkori szerelme is felbukkan, akit régóta halottnak hitt… De itt nem áll meg a történet.

Imádod a kalandokat? Egy könnyed, izgalmas regényt olvasnál egy lányról, aki akár te magad is lehetnél? Vesd bele magad Jillian Rosedale lenyűgöző történetébe, angyalok, démonok, élőhalottak, mágusok és istenek fantasztikus világába! Ha szereted a fordulatos meséket, ezt a regényt imádni fogod!

Ötszáz évvel ezelőtt még angyalok lakták az eget, mágiával bíró emberek éltek a Földön, és a poklot démonok, szörnyetegek uralták. A könyvek mégis gazdag múltról, sokszínű fajokról, azok keveredéséről és a mitológiai lények hasznos voltáról meséltek.

Ahogy lapozgatunk az ősi feljegyzésekben, sok családfa előbukkan bennük, köztük az enyém is. Ahogy telnek felettem az évek, apránként mindent megtudok róluk, azt is, hogy valójában honnan származom, miket örökölhettem, kik voltak a felmenőim, lehetek-e büszke a tetteikre, vagy inkább szégyelljem őket?

Az elmúlt ötszáz évben egy bizonyos történet körül forgott világunk. Az Angyalról regélt minden bölcs öregember, hogy elszórakoztassák a gyerekeket.

Amikor az Angyal legendája szóba került, borongós gondolatok szálltak a fejek felett, mert tudták, hogy ebben a mesében nem lesz kímélet, nem lesz szeretet, nem lesz irgalom, mint ahogy megbocsátás sem. Mégis, ahogy a történet eljutott a jelenig, mindenki izgatottan várta a folytatást, mert tudták, hogy még nincs vége. A bizakodók elővették a közhelyeket, hogy legyen mibe kapaszkodni: „Még mindig van remény!” – zengett a vénember hangja, ahogy a kicsiny szempárok figyelték a piactéren, ahol köré gyűltek a gyerekek, hogy meghallgassák elbűvölő meséjét.

Az akkori háború békehozója egy démon volt, aki ezen a síkon rekedt. E démon jelenleg Aldenheim városának fogságában szolgál. A szóbeszédek szerint, aki képes volt megidézni őt, eltűnt a démon erejével együtt. Az Istenek lehajtott fejjel, némasággal válaszoltak az emberek imáira. Mi lesz most hitük tárgyával? Hisz csak ez az egy Angyal mutatkozott meg az emberek számára, de nem azon az oldalon, ahol várták. Az Angyal ugyanis ellenük fordult, amit a nép az idézők gyakorlatlanságával magyarázott. Az angyal idézője túlélte a megidézés rituáléját, míg a démoné köddé vált. Erre egyszerű volt a magyarázat: két különböző sík, két különböző ár a mágia használatért, amely mérget szabadított erre a világra.

Tizenkét éves fejjel az egész világ olyan más. Minden pontja, minden kis tenyérnyi földje másmilyennek tűnt. A hazatérő katonák és a veteránok beszámolóiból alkottam meg a magam képére ezt a síkot, úgy, hogy még nem voltam benne. Csak a kis szigetemet ismerem, melyet oly sok zarándok látogat meg, és a nevéhez is oly hű.

Vigasz földjén vagyunk.

Édesanyám, akit Fynn Digoren néven is ismertek, már a születése pillanatától árva volt. Az ő részéről a családfa nem a legnemesebb múltra tekint vissza, ősei közt nagy tettekben sem volt hiány, de nem a jó oldalon. A bérgyilkos szakma igen kedvező, főleg, ha fizetségről beszélünk. Repertoárjukban szerepel az ármánykodás, mások félrevezetése és átverése, a hamis barátságok kötése, társaik megölése, az összeesküvések szövése, és a megbízó iránti hűség. Az én családom ebben volt tehetséges, és leszármazási vonalamból a természetfeletti sem hiányozhat: a druidák és a vérfarkasok kusza nemzetségrendje már régóta követhetetlen, ám az én ereimben az ő vérük is ott csörgedezik.

Korábban mágia tarkította évszázadunkat, de egyszer csak megszakadt, s a születéssel, a hatalommal járó jog is elillant. Nem jöttek világra többé olyan utódok, akik képesek lettek volna bármi természetfelettire. Nevezhetjük őket egyszerű halandóknak is.

A Karvaly-tenger sós vize még tiszta időben is a part sziklái közé férkőzött. Tombolt, akár egy fékezhetetlen óriás, koptatta a sziget masszív kőképződményeit. A művelhető földeket, sík, illetve dombos, zöld gyeppel borított helyeket magas sziklaszirtek lánca zárta el előle.

E szirtek között rejtett ösvények kanyarogtak, ki tudja, hová. Vezethettek szakadékkal vagy több méter magas, meredek fallal végződő zsákutcába, vagy újabb eltévedésre biztató, halálos csapásokra. Szerzetesek járták a kiépített erkélyek közötti kövezett járdákat, melyek a szirt tetején álló kolostortól a tenger veszélyes partjáig vezettek.

Gyengéd szálak fűznek ehhez a helyhez. Akárhányszor beteszem ide a lábam, nem látok mást, csak port és hamut. Ha itt vagyok, a hideg és a doh átjárja testem minden sejtjét. Legutóbbi itt jártamkor lelkesen szorongattam egy könyvet, melyet magammal hoztam, benne nagyanyám kézírásával, utolsó emlékeivel. Kívülről fújtam a tartalmát, mégis közelebb éreztem magamhoz a nagymamámat, amikor kinyitottam és elolvastam gondolatait. Ahogy felértem a kolostor bejáratához, leültem a kiszáradt kút peremére, és hallgattam a szél hozta hangokat.

A kolostor mögött hosszan nyújtóztak el a fenyvesek, melyek egy végtelennek látszó területet rejtettek el a hajósok szeme elől. A fenyvesek közötti, zöldellő legelőkön csak egy birtok állt, amely minden nap visszavonzott magához. A szigetet egy kisebb hegyvonulat szelte ketté, ami Hardosvárát tartotta nagy biztonságban a kíváncsiskodók szeme elől.

A sirályok lelkesen daloltak, egymást hívogatták a romok között, hogy birtokba vegyék új fészkelőhelyüket. A kolostor rondellái állták a természet ostromát, a tetőszerkezet és a padlástér azonban már teljesen leomlott. Ahogy körülnéztem, láttam magam előtt az udvart keresztező, szellős folyosókat, melyeken át most csak a széles horizontot pillanthattam meg, ahol egy másik világ húzódott.

Az ember kétféleképpen határolódhat el a valóságtól: úgy, hogy az álmok tengerén csónakázva megleli egy elfeledett emlék szálát, és felgöngyölíti azt, vagy pedig úgy, hogy olyan helyen él, ahol a természetfeletti valóban létezik. A könyv, melyet magamhoz szorítva tartottam, részben egy megtörtént eseményt írt le, amely némi kétséget is ébreszthet az olvasóban: egy Emily nevű lányról olvashatunk e könyvben, aki egyfajta okkult lény, fizikai testben élő sorsistenség, vagy könyörtelen csapás, aki senkivel sem tesz kivételt.

Miután elolvastam pár oldalt Emilyről, becsuktam a könyvet, és elindultam vissza az otthonom felé, olvasmányom azonban olyannyira megragadott, hogy biztos voltam benne: álmomban is velem marad.

A családom elég matriarchális. Férfi ritkán tér be zárt közösségünkbe, és ha mégis sikerül, annak mindig súlyos következményei vannak. A mai napig nem tudom felfogni, hogy szerethetett bele anyám egy büszke, könyörtelen, felfuvalkodott hólyagba. Vagy csak a düh beszél belőlem, amiért apám velem együtt őt is otthagyta? Hiszen édesanyám akkor még fiatal volt, és nem látott tovább az orránál.

Aznap druidák érkeztek, hogy szövetséget kössenek a sziget lakóival, és egy üzenetet hoztak, miszerint fenyegetés lengi körül a világot. A druidák a természet őrei, ezért csírájában akarták elfojtani a feltörekvő gonoszt. Ösztönösen megérzik, ha valaki vagy valami nem ebbe a világba tartozik, az elemi sötétség részei, és pontosan ez történt abban a pillanatban is, mikor találkozott a tekintetük.

A tömeg kíváncsi volt a jövevényekre. Mindenki a főtér körül tobzódott, hogy szemügyre vehessék őket, majd napokig pletykáljanak róluk.

Milyen szép is a szerelem első látásra, az a bizonyos szikra, amely elindít két embert a közös úton! – gondolta a druida, amikor a tömeg felé nézett, és megpillantotta Fynnt. Az a pár lélegzetvétel elég volt, hogy a férfi felmérje a terepet a nő körül. Tudta, hogy valami nem stimmel, mégis akarta őt – ez nem volt kérdés.

Az éjszaka nem mutatta más arcát, mint egyébkor. Épp olyan lidércfénnyel kísérték a lépteket a bordély utcájában függő vörös lámpák, mint más napokon. Szórakozni kívánó idegenek rótták útjukat, kik egy hosszúnak tűnő hajóút után pihenni kívántak. Karcsú oszlopok húzódtak a piacteret körbevevő üzletsor előtt, mindegyik gömbben végződött, amelyen tükröződtek az esti fények. Emberek sétálgattak alattuk, élvezve a pillanatnyi biztonságot. Ünnepelt az egész város, pompával köszöntötték az új szövetségeseket. Meghajoltak az idegen nép előtt, kik fejüket felszegve, büszkén ontották magukból ősi nemességüket. Szőrmeruhák és értékes fegyverek keveredtek a sokadalomban, tartást adva viselőinek. Bókokat, édesnél édesebb szavak hallatszottak.

A druidák fogadása körüli ünnepély elvegyítette az idegeneket a helybeliekkel. Színes kavalkád nyüzsgött a falak belső oldalán, zsebtolvajok számára kihagyhatatlan lehetőségeket kínálva a zsákmányszerzésre. A bástyákra aggatott tarka zászlók a nemesi házak színeiben tisztelegtek. Mély dobszólamok vegyültek az ékes szavú beszélgetésbe. Sámánok járták körbe dalolva az udvarban felállított máglyát, és áldozatot mutattak be az isteneknek a fogadás leple alatt.

– Mi is a vezetőjük neve? – kérdezte a Helytartó.

Kövér és tömzsi alkata eltörpült a druidák szikár és magas termete mellett, kik egyszerű, barbár öltözékükben eltértek a városi emberektől. Hajukban leveleket, tollakat viseltek, arcukon tetoválások ékeskedtek, húsig hatoló rúnák mesélték el életútjukat azoknak, akik tudtak olvasni.

– Nos, előre is elnézését kérem, de Harka vezérünk más ügyekkel van elfoglalva.

– Értem. Úgy gondolja, hogy ez a szövetség nem elég fontos a számára?

– Harka most az istenekkel tanácskozik.

– Az istenek még meghallgatnak bárkit is? A templomaink lassan elvesztik funkciójukat, raktárakká és bordélyokká válnak. Az istenek hallgatnak – kortyolt bele borába a Helytartó.

– Harka szavát még hallják az istenek, így jelképes ajándékot is küldött az aratás fordultával.

– Vajon a mágusok tetteit is értik az istenek? – gondolkozott el a Helytartó.

A máglyát körbevették az asztalok, melyeknél csendben étkező nemesek várták, mi fog történni a következő percekben. Egy fehér ünőt vezettek be szarvánál fogva. A szerencsétlen jószág bőgése bejárta egész Hardosvárát.

– Minden tettnek megvan a maga következménye – mondta bölcsen a druida.

– Igen, megvan. Ennek a tettnek most mi isszuk meg a levét – felelte a Helytartó kissé belenyugodva az elkerülhetetlennek látszó helyzetbe. – Ha megköttetik a szövetség, nem hiszem, hogy a baj elkerül. De ez a legjobb megoldás.

A druidák hallgattak. Tudták, hogy velük vagy nélkülük, de a vég és a romlás el fog érkezni.

– Bő termést kívánunk, jó uram! Reméljük, hogy Ardrigusz isten kegyeit kielégíti az állatáldozat – szólt a druida. – Az áldozatot holnap éjszaka fogjuk végrehajtani – mondta.

– A sziget túlsó felén lelhető meg Ardrigusz imahelye – mutatott a másik irányba a Helytartó.

– Miért nincs oltára itt a városban?

– Mint mondtam, az istenek hallgatnak, így a templomok, oltárok korának is lassan leáldozik, mint ahogy a druidáknak is. Nemde?

A férfiak hallgattak, majd a Helytartó tovább faggatózott:

– Miért a mi szigetünkre esett a választásuk? – kérdezte.

– Ha megbocsátja, közülünk Gordon az, aki elmagyarázza a részleteket.

– És hol van ez a Gordon? – nézett körbe a Helytartó, majd kortyolt néhányat a borából.

A zavaros tömegben sehol sem találták az említettet, aki egy másik társaságnál igyekezett meghúzódni. A druidák szemükkel keresték társukat, de mindhiába.

– Úgy gondoljuk, ezen a szigeten található egy bizonyos erőforrás, amely nagy értékkel bír.

– A Verem igen veszélyes hely, oda nem merészkedik le senki.

– De akinek kell, az vállalja a kockázatot. Védelmet ajánlunk fel földért cserébe. Egy talpalatnyi területet szeretnénk csak. Egy druida jelentette védelem felér száz katonáéval – válaszolta a tárgyaló druida, majd az asztaltársaságnál megjelent Gordon. A többiek rosszalló pillantásának kereszttüzében itta borát, úgy téve, mintha mi sem történt volna. Hallgatta tovább az ingerült beszélgetést.

– Úgy gondolják, hogy a szigetem védtelen?

– A fekete mágiával szemben még Aldenheim hegye is védtelen. Kathek pusztulása a legjobb példa erre – válaszolt higgadtan Gordon, megelőzve társát.

A beszéd egyre jobban összefolyt, ahogy haladt tovább az idő, s Gordon magára vállalta a sziget őrzőjének szerepét.

Hetek teltek el azon este óta, s a druidák, amilyen hirtelen jöttek, néhány napra rá már távoztak is. Gordon viszont itt maradt, a többiek akarata ellenére is, és az ideje java részét Fynn körül töltötte – csak árnyékként, vagy épp a társaságában.

A nő ezen az újabb, monoton napon is csak dolgozott. A cselédi szolgálat tisztességesebb munkának ígérkezett, mint a bordélyban elkövetett, szégyenmentes flörtök a kikényszerített élvezetekkel. Sokszor lehetett hallani olyan pletykákat, hogy aki egyszer megérintette Fynnt, az halál fiává vált. Csak idő kérdése volt, mikor érte őket utol a vég. A vendégek panaszai elég nagy hatást gyakoroltak a bordély főnökére, ahol Fynn korábban dolgozott, ezért egy nap így szólt:

– Veszteséget okozol, drága.

– Arról nem tehetek, hogy válogatósak a férfiak – mondta hanyagul Fynn.

– Ide hallgass! – igyekezett visszafogni magát a bordély vezetője, de a markában morzsolódó tollat azonnal el is törte, hogy a kifolyó tinta foltot ejtett elegáns kasmíringén.

Ez az ember nem a higgadtságáról volt híres, de gyenge idegzete ellenére minden kényes helyzetben helytállt, ennek köszönhette jó hírnevét. A Fynnről elterjedt pletykák annyira feldühítették, hogy törni-zúzni kezdett, rendezett íróasztala egykettőre romossá vált. Székét felborította, lassan kezdett már kihűlni, ahogy a hátára dőlve feküdt. A szék csattanása után csak a bordély földszintjéről jövő halk zene tört be hozzájuk. A főnök szörnyeteg módjára a falhoz szorította Fynnt, és hézagos fogai között préselte ki egyesével a szavakat:

– Nem mondom el kétszer. Itt nincs helye ennek a stílusnak. Vagy az van, amit én mondok, vagy repülsz az utcára a többi éhenkórász mellé. Értve vagyok?

Fynn nem válaszolt, csak elfordította a fejét, hogy ne érezze a főnöke szájából áradó dohányszagot. Nem egyszer volt már tanúja a társai megaláztatásának, és most elérkezett az ideje, hogy a többiek is lássák az ő szégyenét. A főnök hanyag kontyba kötött hajánál fogva megragadta a nőt, majd lerángatta a földszintre.

A hall sötét színű díszei, a falakon lógó groteszk festmények is illettek a tulajdonos labilis hangulatához. Ahogy a főnök erőszakoskodni kezdett Fynn-nel, az ajtók nyikorogva nyíltak ki, minden ember eltűnt a tágas hall teréből. A pultnál csak a csapos és néhány mámoros állapotú idegen maradt.

A főnök itt elengedte Fynnt. A nő a földön heverve, dacosan nézett fel rá.

– Ez mi? – mutatott rá a falon lógó plakátra a főnök. – Ez mi?

Fynn nem nézett oda, hanem elkezdte a bejárathoz terített szőnyeg cirádás mintáit követni. A plakáton ugyanis ő maga szerepelt, kissé eltorzult vonásokkal, melyek kiemelték bűnöző jellemét. Alatta pár sor szöveggel leírták vétkességének pontjait, ami mellé csekély vérdíjat tűztek ki.

– A helyi őrség ma hozta be ezeket, és rólad kérdeztek. Valaki a vesztedet akarja. A hírnökök sorra lépik át az iroda küszöbét, és csak rólad beszélnek mindannyian. Rablás? Gyilkosság? Mit követtél el? És még fel is csináltatod magad? Hát ez röhej – nevette el magát kínjában a főnök.

Fynn még mindig nem válaszolt. Kitartott a hallgatás mellett.

– Nézz rám, ha hozzád beszélek!

A gazda megragadta Fynn arcát, és maga felé fordította.

– Még szerencséd, hogy nem jelentettelek fel. Pedig megtehettem volna. Tudják nagyon jól, hogy itt vagy, és azt várják minden percben, hogy mikor csinálsz valami hülyeséget.

A főnök homlokán még ebben a halvány fényben is látszódott az apró gyöngyszemekben kiütköző izzadság.

– Így is tele vagy szaftosabb ügyekkel, William. Miért éppen tőlem félsz? – próbálta kipréselni a szavakat magából Fynn.

– Elhallgass!

A férfi egy pofon kíséretében újra a földre kényszerítette őt, a kétségbeesés mindkettejüket fűtötte. Fynn a szőnyegbe kapaszkodva próbálta magát minél távolabb húzni, de William nem hagyta. Megragadta a nő vékony bokáját, visszahúzta magához, ruhájánál és a hajánál fogva a pulthoz hurcolta őt.

– Egy szokásost, Főnök? – kérdezte erre a csapos. – Lenyugtatná az idegeit.

Mielőtt válaszolhatott volna, Fynn megragadta a legközelebbi gyertyatartót, és egy jól irányzott ütéssel eltalálta főnökét, aki padlót fogott. A pillanatnyi eszméletvesztést kihasználva a nő sarkon fordult, és többet nem nézett vissza.

William igyekezett visszacsábítani őt, mivel az állandó vendégei szerették. Néha csak egy-egy beszélgetésre is örömmel fogadták a társaságát, mert jó hallgatóságnak bizonyult. Néha viszont egy kis kaland kedvéért keresték a nőt. Gordon azonban az ittléte alatt egyre jobban befurakodott Fynn életébe, és hamarosan, ebből az egyoldalú szerelemből megszülettem én.

Még a mai napig sem tudom felfogni, hogy hogyan szerethetett bele anyám abba a büszke, könyörtelen, felfuvalkodott hólyagba. Vagy csak a düh beszél belőlem, amiért őt is ott hagyta, velem együtt? Valami vonzotta őket egymáshoz. Gordon kifigyelte, hogy anyám hova jár, mit csinál éjszakánként. Nappal megpróbált szóba elegyedni vele, jobban meg akarta ismerni őt. Gordont, vagyis apámat látszólag nem zavarta, hogy Fynn már úgy körbeugrálja, mint egy jól nevelt kiskutya. Szegény nő szerelmes volt, de ennek meglett az ára is. Pár év leforgása alatt anyám Gordon mellett lelkileg és anyagilag is teljesen tönkrement.

A szerelem sűrű ködében nem igazán törődött cselekedeteinek következményivel. Boldog volt, és mindenáron meg akarta védeni a boldogságát. Ám hiába védelmezte, úgy foszlott szét, napról-napra a kapcsolatuk. Gordon nem tűrte, hogy a város utcáin dolgozik, sem azt, hogy jóban van a nekromantákkal, akik közé valójában is tartozott.

Apám egyszer csak fogta magát és elhagyta őt, nem érdekelte, hogy mi lesz a sorsa a nőnek és a számára már létező gyermeknek. Visszatért Natúra szigetére, ahol nem részesítették őt szívmelengető fogadtatásban. Teljesen elidegenültek tőle a druidák, és maga Ardrigusz is, arra hivatkozva, hogy az anyámmal való kapcsolata olyan volt, mintha démonnal élt volna évekig. Vagyis apám az ő szemükben súlyos bűnt követett el. Megszegte a parancsot, miközben küldetését sem teljesítette. Pletykák terjedtek el róla, kitagadták a közösségből, és később sem sikerült visszakerülnie a rangjába.

Miután belátta, hogy számkivetetté vált, Natúra szigetén barangolva lázadást szított, hogy újra uralma alá hajthassa a földet. Gordonnal való kapcsolata után anyám már soha nem volt a régi: immár teljesen megvetette a szerelem érzését.

Anyám a félretett pénzéből vásárolta a majort, amihez néhány hektárnyi földterület is járt, ahol gazdálkodásba fogott, egyre jobban kivonulva a város életéből. Igyekezett megóvni a bajtól, de a fontos ügyek miatt sokszor magamra hagyott idegen gyerekek társaságában. Magával vitt néhányszor a városba, amint járni és beszélni kezdtem. Eleinte ez nem volt baj, ám amikor egyre hosszabb ideig maradtam egyedül, akkor már elfogott az idegesség. Állandóan sírtam, már a járókelők sem tudták eldönteni, mi legyen velem. Mindig anyát szólongattam, hogy merre lehet, de végül mindig eljött értem.

Később kiderült, hogy a városlakók tudták, hogy anya visszajön. Egy családnál kapott félállást, mint cseléd és nekromantasegéd.

A Tedner család elég borongós hangulatú volt, a házuk berendezése és a ruhák, amiket viseltek, úgy festettek, mintha minden nap temetésen lennének. A hangulat sem volt másmilyen. Csak a cselédet hívó, apró csengő dallama törte meg néha a csendet, de a szükségesnél senki nem mondott többet.

Egyszer, mikor édesanyám a téren hagyott, megpróbáltam kapcsolatot teremteni néhány ott játszó gyerekkel, csak azért, hogy gyorsabban teljen az idő. Először nehezen ment, mert eléggé szégyenlős voltam az idegenek előtt, de azután már gördülékenyebben mentek a dolgok. A délutánok azzal teltek el, hogy a helyi gyerekekkel játszottam, akik éppen ott találtak valami elfoglaltságot egymás között. Még magam előtt látom az egyik fiú anyjának fehér, lidérces arckifejezését, és az apa hitetlenkedő gyűlölettől eltorzult arcát, de arra már nem emlékszem, hogy hogyan is tettem, amit tettem, vagy mi is volt pontosan az indíték.

Csak fogócskáztunk, és a végén a korombeli gyermek holtteste vetült a szemem elé, ahogy alattam fekszik. Éreztem szívdobogásának hevességét, majd lassulását. A vér teljesen befogta a ruhámat, egy követ szorongattam a kezemben, mint valami értéket. A felnőttek sikolyai, amelyeket akkor hallottam, sosem fogják elhagyni a gondolataimat.

Nem sokkal a történtek után anyám is megjelent. Olyan szeretettel rohantam oda hozzá, mintha mi sem történt volna. Ahogy anyám látta, hogy baj van, végignézett rajtam és a kezemben lévő kövön, de nem láttam félelmet vagy megvetést szemében, mint a körülöttem lévő többi emberében. Épp ellenkezőleg: anyámat döbbenettel és büszkeséggel töltötte el az, hogy játék közben, magam sem tudom, miért, agyonütöttem egy társamat egy kővel.

Ekkor Lex Walsh, Hardosvára őrségének főparancsnoka jelent meg a kíváncsi tömeg gyűrűjében. Szemében rémület ült, percek teltek el, mire hang jött ki a torkán.

– Fynn, menj haza vele! Én ezt itt elintézem – mondta, majd megragadta anyám karját, hogy kivezesse őt az egyre jobban felháborodó emberek közül.

– Mégis, mit jelentsen ez? – kérdezte valaki. – Ennyiben hagyja a történteket?

Hallatszott a morajló tömegben az egyre növekvő felháborodás.

– Baleset történt! A fiú testét elvisszük – válaszolt Lex tárgyilagosan, és az őrök elterelték az embereket a helyszínről. Ahogy láttam a vérben úszó szemeket, az emberek az én halálomat kívánták a fiúé helyett, de az élet nem volt kegyes hozzájuk. Mialatt távolodtunk a tetthelytől, anyám és Lex között halk beszélgetés zajlott.

– Este várj meg. Ezt meg kell beszélnünk – mondta türelmesen az őrségparancsnok.

– Ezt a témát már kiveséztük, Lex – erősködött édesanyám. – Nem tudsz ezzel kapcsolatban újat mondani.

– Látom, még mindig nem boldogulsz a nevelésével. Nem gondoltam volna, hogy ő is olyan lesz, mint…

– Milyen? Veszett? – háborodott fel anyám. Nem tudta leplezni keserűségét, hogy igenis kezdett kicsúszni a kezéből a nevelésem.

A főparancsnok szomorúan nézett vissza rá, Fynn pedig halk sóhaj kíséretében távozott a városból, s engem is magával vitt.

Ettől a naptól fogva egy elszigetelt birtok romos kapuja várt minket minden nap. Szerettem ezt a helyet, mert nyugodt volt és békés, csak a természet vett minket körbe. Az este hamar leszállt, és bár ritkán jött hozzánk látogató, egy nap erős kopogás rázta meg az öreg bejárati ajtót.

Anyám elzavart az asztaltól, és becsukta mögöttem a konyha ajtaját. Széles deszkái nem értek össze, néhány helyen még a vaspántok sem takarták el a másik helyiségben zajló jelenetet.

Lex idegesen lépett be, amint Fynn kinyitotta neki az ajtót.

– Nem fogom sokáig tartani a hátam miattad! – nézett rá szigorúan a férfi.

Halántékánál őszülő haja jellegzetes bájt kölcsönzött megfáradt arcának. Sokat látott katonaként egy könyvet tölthetett volna meg a meséivel. Magas férfi volt, kit nem tört meg a sok csata heve, de amikor kellett, mégis kimutatta érzéseit.

– Nem kértem – válaszolta higgadtan anyám, miközben a kint várakozó őrökre nézett, majd becsukta maguk után az ajtót.

– Mi lenne belőled, ha nem lennék? – temette tenyerébe az arcát az őrparancsnok, és kiütközött rajta a gondterheltség.

– Halott. Már régen a föld alatt lennék.

– De nem vagy ott.

A parancsnok leült a konyhaasztalhoz. Övéről lecsatolta nehéz fegyverét, és az asztal lábához támasztotta. Csodával határos módon itt mindig biztonságban érezte magát. Egy rövid idő után nyugalom töltötte el a lelkét, talán a hely miatt, vagy azért, amit anyám iránt érzett. Vagy pedig a szent védelem miatt, amit apám hagyott itt a területért cserébe.

Ezt a helyet mindig elkerülte a baj. Földje termékeny volt, legelői gazdagok, erdői smaragdba öltözött csodák. A kikötő felé vezető út keresztülhaladt a birtokon, mégsem állt szándékában az utazóknak kárt tenni e helyben, sem az itt lakókban. Lex tekintete lassan lágyult el, ahogy anyám közeledett hozzá.

– Nem. Hála neked – mosolyodott el anyám.

– Elsimítottam mindent. Sikerült megnyugtatni a kedélyeket a városban.

– Köszönöm.

– De… figyelj a lányodra! Több esélye nem lesz, mint ahogy neked sem.

Fynn felszegett fejjel, dacos tekintettel kínálta sörrel a főparancsnokot.

– A feleséged tudja, hogy itt vagy? – szegezte neki a kényes kérdést.

– Őt hagyjuk ki ebből.

Volt egy néma alkujuk: Lex védelmet nyújtott anyámnak a társaságáért cserébe. A fényes páncél alatt is csak nyomorult élet várt a szigeten, és ezt ő sem tagadhatta. Kék szeme fáradtan, ám egyben vágyakozva figyelte anyám mozdulatait. Elkaptam tekintetem az ajtó réséről, és a takaró sötétjébe burkolózva hagytam, hogy anyám és Lex kéjvágytól ittas hangja álomba ringasson.

Másnap anyám már nem hagyott magamra egyszer sem. A család mindent megtett, hogy semmiben ne szenvedjünk hiányt. Befogadták, és cselédként munkát ajánlottak fel neki. Tednerék tágas szalonjában sötét színűre mázolt alakok portréfestményei lesték minden mozdulatunkat. Felmenők, ősök, nagyszülők álltak büszkén egykori fiatalságukban, de bizarr környezetben. Egyikük épp egy koponyát szorongatott, valamit vizsgált rajta nagyítóval, a mai napig nem tudom, micsodát. Volt, aki egy élőholttal karöltve mosolygott mindenki felé. A harmadik meg karót nyelten, teljesen természetes arccal figyelte tükrében, ahogy a halál nyakába igazgatja nyakékjét.

Nem mindennapi család volt Tedneréké. Míves megmunkálású, ódon bútorok, beteges színű kárpitok, elkopott fajátékok voltak körülöttem mindenütt, de akkor, azon az emlékezetes napon csak a kisfiút néztem, aki „vigyázott” rám.

Egy évvel lehetett akkor idősebb nálam, James Tednernek hívták. Sápadt bőre alatt lelke ragyogott az élettől. Sokat láttam mosolyogni, amikor egy-egy csínybe, ártatlan tréfába bevezettem.

Anyja épp az ellentéte volt Jamesnek. Sharlott Tednert, ezt a korát meghazudtoló fiatalasszonyt elegancia, kreol bőr és szoros kontyban hordott frizura jellemezte, mely az idő múltával sem fakult ki. Örökké fiatalnak tűnt, de a halvány gyertyafényben néha egy-egy apró, huncut szarkaláb mutatkozott meg a szeme sarkában.

Sosem felejtem el azt a beszélgetést, amikor színe elé járultunk egy balul elsült lopás miatt. Hétévesek lehettünk, amikor a piactéren elkaptak mind a kettőnket, és visszavittek a Tedner-házba. Ahogy az őr bekopogott a piros ajtón, hangja még ma is a fülemben cseng.

– Mi történt? – kérdezte azonnal Sharlott, amint ajtót nyitott.

– Önhöz tartoznak ezek a tolvajok?

– Tolvajok? – nézett ránk rideg nyugalommal a ház úrnője.

– Lopáson kaptuk őket.

James sosem nézett anyja szemébe, ha dühös volt. Szinte láttam a félelmet, amely körüllengte. Rossz szokása volt, hogy idegességében tördelte csontos ujjait.

– Innen átveszem őket – mondta Sharlott Tedner, majd beterelt minket a házba.

Az őr hamar távozott. Ami ezután következett, az hidegzuhanyként ért mindkettőnket, de a megszokott büntetés elmaradt. Nem került elő a pálca, viszont James a jelenlétemben irgalmatlan szidást kapott, amelyet később verés is tetézett, aminek én azonban már nem voltam szemtanúja.

Továbbra is együtt tölthettük az időt, barátságunk nem rendült meg. Néhány nappal később Sharlott épp nyugodtan teázgatott a szalonban, és figyelte, ahogy játszunk, majd hirtelen így szólt:

– Fynn, hagyd abba a munkát! Ideje átadnom a fizetségedet.

Anyám felvont szemöldökkel fordult felé, félbehagyva a fehér kandallópárkány törölgetését. Tisztelettudóan várakozott, és figyelte, ahogy a háziasszony kimegy az ajtón, majd egy kissé idősebb férfival tér vissza, aki megszólalásig hasonlított édesanyámra. A döbbent csendben csak a tollseprű koppanása vert visszhangot a padlón.

– Hol találtál rá? – kérdezte döbbenten anyám.

– Érdekes hely Natúra szigete – jelentette ki Sharlott titokzatosan.

– Natúra? De, hogy? Hogy került oda?

– Gordon Rosedale adta el nekem őt. Orvin, ha jól tudom a nevét.

– Gordon? – anyám suttogva ejtette ki a nevet.

–Tudta, hogy ki ő. Búcsúajándéknak szánta. Enyhíteni akart lelked fájdalmán – mondta megértően Sharlott.

– Nem értem…

Anyám teljesen össze volt zavarodva.

– Khamal részese lett Natúra életének is. Az invázió, melyet otthonunk, Khathek szigete is átélt, most már ott is megvalósultak azok a folyamatok a nekromanták tervében, melyet maga az Angyal előre elrendeltett. Egy új világ, ahol az emberek örök életet élhetnek a halál után is – mondta mindezt mosolyogva.

– Mi köze mindennek hozzá? – mutatott rá a réges-rég nem látott testvérére anyám.

– Neki semmi – kortyolt bele a teájába Sharlott Tedner. – Neked viszont nagyon is közöd van mindehhez. A te anyád a mi fajtánkhoz tartozott, a nekromantákhoz, de szövetségre lépett valakivel, aki letérítette az útjáról, mire ő eltűnt a közösségünk életéből. Khamal nem tudta lenyelni, amit az a ném… – Sharlott nyelt egyet – …nőszemély tett. De ez már rég a múlté. Hanem a lényeg…

– Menjek a nekromantákhoz? Menjek én vissza anyám helyére?

– Okos vagy, Fynn.

– És a lányom? Vele mi lesz?

– Velünk jön. Felnő a mi közösségünkben. Az ő fajtája között. Nem fogja semmiféle bántalmazás, erőszak vagy lelki sérülés érni őt. Otthona lesz, és családja.

Fynn hezitált. Tudta, hogy mi várna rá, ha a nekromanták közé kerülne. Sorsa előre meg volt írva.

– Nos?

– Gordon honnan tud róla, hogy van egy testvérem? Soha nem meséltem neki róla.

– Khamal tud mindenről, nem Gordon. Ő csak egy közvetítő volt közted és a nekromanták között. Gordon felajánlotta a segítségét, hogy elhozza Orvint, hiszen szeret téged – mondta Sharlott, majd a szalon ajtajára tette a kezét, mire az egyik festmény megmozdult a falon. A festett Halál elengedte az egyik Tedner-ős nyakába akasztott, béklyónak látszó nyakláncot, és fellélegzett, mint aki örömmel konstatálja, hogy végre tud mozogni. Az ízületei jajveszékelve ropogtak a sok-sok mozdulatlanul töltött év vagy talán évszázad után, torkából vadállati morgás hallatszott.

– Ez hazugság… – suttogta. – Ha Gordon szeretett volna, akkor még most is itt lenne.

Sharlott csak kuncogott, majd szúrós tekintetet vetett a fiára, aki eddig velem játszott, mire James odasomfordált hozzá, és együtt távoztak a helységből. Anyám és én még fel sem ocsúdtunk az iménti beszélgetés hatása alól, amikor Orvin, torkát köszörülve megpróbálta magára vonni a figyelmünket.

Ápolt külseje alatt egy vadállat bujkált. Arca markáns vonalai mögött látszottak a nehéz sors okozta nyomok. Néhány begyógyult sebhely vonala kilátszott a kötött felöltő alól. Aranyszínű szeme végigpásztázta a helyet és az embereket, azaz anyámat és engem. Mint egy riadt vad. Hangosan beleszagolt a levegőbe, de egy szót sem szólt. Tekintete döbbenten fordult csendben zokogó édesanyám felé, aki magához próbálta hívni őt könnyes szemével, kitárt karokkal.

A férfi tette meg az első néhány lépést, majd felbátorodva rohant oda anyámhoz, és a nyakába borult. A hasonlóság kettejük között szembetűnő volt, le sem tagadhatták volna, hogy testvérek.

Zavartan néztem kettejüket. Ritkán látott érzelmek játszódtak le előttem, amelyekkel nem tudtam mit kezdeni. Hogy is fejezzem ki magam? Inkább hasonlítanám ezt a jelenséget egy beteljesült vágyhoz, amit nem lehet leplezni, bárhogy is szeretnénk. Hiába jött az új vendég, mégis csendességbe borult a ház. A levegő is megváltozott, már nem fojtogatott, hanem szinte sodort magával. Immár a férfi is mosolygott, majd hozzám fordult. Zavaromat látva bemutatkozott, hátha ez segít feloldódnom.

– Szia! Orvin vagyok, édesanyád testvére – nyújtotta felém csontos ujjait.

Ahogy a szája széles mosolyra húzódott, kivillantak hosszú szemfogai, és ez elbátortalanított. Hiába volt az édesanyám testvére, nem tudtam szabadulni attól a gondolattól, hogy egy élő szörnyeteggel vagyunk összezárva. Nem feleltem, hirtelen nem is tudtam, mit mondhatnék. Egymásra néztünk, Orvin türelmesen várt. Az volt a benyomásom, hogy ha szörnyeteg is, most nem jelent veszélyt. Tenyeremet az övéhez érintettem. Finoman összezárta ujjait, és örömmel fogadta a családegyesítés első lépését egy kézfogással.

A következő reggelen gyönyörű napnak örvendhettünk. A konyhában az ablakok nyitva voltak, egy egyszerű, színét már rég elvesztett függöny alkotta ruházatukat. A kora reggeli, kellemes szél kopogás nélkül berontott a négy fal közé, körbenézett, majd távozott.

Orvin bácsi lassan benyitott a szobámba. Még nem ismerte ki magát teljesen a házban, eltéveszthette az irányt, mert az arcán meglepetés ütközött ki, amikor meglátott. Az ágy felé nézett, ahol épp félálmomból ébredeztem. Orvin bácsi alighanem azt hitte, hogy még alszom, mert borostás arcán határozott mosollyal belépett a szobámba. Érkezése alkalmából egy babát tett le az ágyam szélére, majd halk ajtónyikorgás kíséretében távozott. Amint kilépett az ajtón, kinyitottam a szemem, és a babára néztem.

Foltos ruhát viselt, az arcát pedig én magam rajzoltam meg később. Ezután akárhányszor ránéztem, a piros szájával mindig boldogan mosolygott rám. Noha sosem volt szomorú, még nem is sejtettem, mekkora bajt fog hozni a fejemre.

Igazából Orvin bácsi sem tudta pontosan, hogy mit is ad a kezembe, de a jó szándék és a mellé társuló öröm valódinak látszott, és úgy tűnt, hogy valóban szeretne megismerni.

Napokig normális életet élt. Nem láttam rajta semmi szokatlant. Minden reggel megpróbált szóba elegyedni velem.

– Jól aludtál? – kérdezte egyik reggel, amikor hálóingben kirohantam a szobámból, ő pedig elkapott.

Még több kérdés is elhangzott, amire szívesen válaszoltam.

– Éhes vagy? Fáj valamid? Játszunk? Megint én vigyázzak rád? – firtatta gyakran. Sokat hallgattam a meséit, miközben elragadóan regélt azokról a helyekről, ahol eddig járt, azokról az emberekről, akiket a távoli vidékeken megismert. De apámat mindig úgy emlegette, hogy a hamis Druida Király.

– Hol volt, hol nem volt, elmúlt, mint egy bizonyos évszak. Szinte egy pillanat alatt elteltek a napok, s jöttek a következők, hogy újabbakat szülhessenek. Natúra szigetén békésen zajlott az élet, ahogy az lenni is szokott egy, az istenek által védett helyen… – kezdett bele meséjébe, melyet izgalommal vegyes bizonytalansággal hallgattam. Már korábban is a fülembe jutott ez a legenda, de mindig másképp halottam. Ahány ember, annyiféle történet, viszont hogy mi is volt az első változat, azt már senki sem tudta. De Orvin nagy lelkesen mesélte tovább úgy, ahogy ő ismerte.

– A fák az égig nyúltak, koronáikat a felhők alkották. Alattuk a föld kopár volt, élet nem termett, csupán a sötét lények emésztették magukat. Lesben állva várták az átutazókat…

Elképzelhetetlen volt számomra, hogy a fákat elnyeljék a felhők. Viharos, szeles napokon sokszor ütöttem el az időt azzal, hogy figyeltem a vonuló fellegeket. A végtelen horizont felé vonulva csalogatták kíváncsi gyermeklelkemet, szinte el akartam kapni őket, hátha velük repülhetek. Behunytam hát a szememet, és hallgattam a történet folytatását.

– Királyválasztás volt Natúrán. Az öregek tanácsa összeült, hogy a lehetséges jelöltekről tárgyaljanak, melyek közül csak egy foglalhatja el a trónszéket. – A hatás kedvéért Orvin felmutatta egy ujját. – A döntéshozatal szabályai nagyon egyszerűek voltak: a győztes csaták száma döntötte el…

Az erő, mint státuszszimbólum végigkísérte az egész életüket. A „vadak”, vagy más néven a druidák akár az életük árán is megvédték békés otthonukat, melyet az anyatermészet formált meg nekik. A mesében elhangzott a név is: Gordon. Orvin gyorsan, hadarva beszélt, de az agyam ráharapott az ismerős névre. Hallottam már ezt a nevet, de amint továbbgondolhattam volna, bácsikám már folytatta is:

– Amint a Király a trónra ült, mindenki meghajolt fenséges alakja előtt. – Közben bohókásan előadta a szereplők mozdulatait. – Ám legjobb katonái nem így tettek, mire a király felfújta magát, mint egy hólyag, mérgében bezárta őket, és megparancsolta nekik, hogy szórakoztassák. Rabok helyett bolondokká váltak. Az uralkodó nem szalasztotta el az alkalmat, hogy megalázza népe előtt tiszteletlenségük miatt.

Amint ezt a részt is elmesélte, az arca elkomorult, végtelen szomorúság suhant át mélybarna szemein. Értetlenül figyeltem belső vívódását. A mese végét azonban sosem tudtam meg, mert ahányszor elmondta volna, anyám mindig berontott a szobába, és elhívta őt, hogy segítsen valamiben. De titkon sejtettem, hogy a hamis Király bolondja valójában ő maga volt.

Teltek a napok szépen-lassan. Nem volt az otthonunkban vita, a szomorúság nyomasztó érzete halványulni látszott. Jó ideje nem láttam embereket a birtok körül, vagy ha láttam is, akkor csak járőröző katonákat.

A baj azonban sosem jár egyedül. Vigasz szigetének különböző pontjain kisebb csoportokban rótták a lovasok, illetve a gyalogos őrök az utakat. A legtöbben a kikötő forgalmas részein figyeltek minden rossz mozdulatot. Valami történhetett a szigeten. De vajon mi? Vitatkozás ütötte fel a fejét. Épp lefekvéshez készülődtünk, mert eléggé későre járt az idő, amikor édesanyám és Orvin gondterhelt beszélgetésbe kezdtek.