GYÉMÁNT ÉS ARANY

Annyi minden van, mit úgy szeretnél

Néha bánt, ha tudod, távol a cél

Vagy tán épp a cél előtt

Tűnik úgy, most fogytán van erőd

S te mégis továbbmész

Lehet égbe nyúló csúcs, ami hív

Néha oly magasra vágyik a szív

Sűrű útvesztőkbe érsz

De a csúcsra gondolsz

És csapdáitól többé már nem félsz

Mert te is fényre vágysz, mint minden, ami él

De mikor célhoz érsz, és boldog lehetnél

Máris új tervre gondolsz, máris új útra indulsz

És az életben épp ez a szép

Oly sok ember merész álmokat sző

De a siker árát sokallja ő

És csak arra vár, hogy majd arra jár a Fortuna

De kár ebben bízni

Mert a gyémánt és arany fénye szép

De tiéd ez a fény akkor lehet csak

Ha érte a mélybe lemész, érte mész

Hát indulj, és hozd fel onnan

Fénye kárpótol majd minden nehéz percért

Nem csak gyémánt és arany lehet szép

Téged tán egész más után hajszol most a vágy

Indulj hát, hidd el, nem lesz nehéz az út

Mit végigjársz, ha gondolsz rá

Hogy jön, mit úgy vársz

Érdemes volt

Akkor meglátod, hogy érdemes volt

Tudom, rájössz, érdemes volt

Harcolnod így.

Sztevanovity Zorán dala,

Sztevanovity Dusán szövege

Életem
és a tudomány

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Katalin Karikó: Breaking Through. My Life in Science
Published in the United States by Crown, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, New York
A szerző az angol nyelvű eredeti kiadáshoz képest a fordítást helyenként módosította és kiegészítette.

Copyright © 2023 by Katalin Karikó
All rights reserved

Fordította Fenyvesi Anna
A magyar fordítás biokémiai vonatkozású szövegrészeinek szaklektora: Szabados László
Szerkesztette H. Varga Márta

Borítóterv © Oláh Gábor

Hungarian translation © 2023 Fenyvesi Anna
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

ISBN 978 963 620 251 4

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós
A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Előszó

Zsuzsi lányom második iskolai évének utolsó napján alighogy hazaért a Philadelphia kertvárosában lévő állami általános iskolából, azonnal leült az íróasztalához, és papírt, ceruzát vett elő a hátizsákjából. Szemöldökét az erőfeszítéstől és a koncentrálástól felhúzva írni kezdett. Ezzel a jellegzetes arckifejezésével egyébként később is sokszor találkoztam, ahogy cseperedett.

Megkérdeztem, mit ír. Anélkül, hogy felnézett volna, a következőt válaszolta: „Köszönetet mondok Mrs. Wilsonnak, amiért olyan sok mindenre megtanított engem ebben a tanévben.”

Csodálkozva néztem rá, és végtelen büszkeség töltött el. Zsuzsi továbbra is gondosan formálta a betűket. Egyenletesen végigírt egy sort, aztán új sorba kezdett.

Én soha nem csináltam ilyet, soha nem jutott eszembe, hogy köszönetet mondjak a tanáraimnak áldozatos munkájukért. Pedig lenne mit megköszönnöm! – gondoltam szégyenkezve.

Ebben a könyvben ezt a mulasztást is szeretném pótolni. Ez a könyv egy régóta esedékes köszönet megfogalmazása mindazoknak – minden magyarországi tanáromnak és mentoromnak, valamint a kardiológia, az idegsebészet és az immunológia világhírű szakértőinek –, akiktől sokat tanultam, akik megengedték, hogy mellettük dolgozzak, akikkel együttműködve szereztem tapasztalatokat. Végtelenül hálás vagyok mindazért, amit tőlük kaptam, ez sokat számított a pályámon.

A tanáraimtól tanultam meg az alapokat, amelyekre aztán később építhettem.

A tanáraimtól tanultam meg, hogyan kell kérdezni, rácsodálkozni valamire, felfedezni valamit, önállóan gondolkodni.

A tanáraimtól tanultam meg, hogyan haladjak előre: hogyan használjam fel a megszerzett tudást arra, hogy valami újat alkossak.

A tanárok munkája tette lehetővé, hogy a háború utáni kommunista Magyarország egyik alföldi kisvárosában két munkás gyermeke jobban megértse a világot, hogy aztán a maga módján hozzájáruljon ahhoz, hogy a világ megváltozzon.

Mezőgazdasággal foglalkozó emberek között felnőve törvényszerűen fejlődött ki bennem a magok iránt érzett feltétlen megbecsülés, hiszen a vetőmag potenciált hordoz, ígéretet jelent – és nem mellesleg táplálék. Mivel a mag sivárság helyett gazdagságot ígér, ezért elültetése minden esetben meggyőződéssel és reménnyel teli cselekedet, ahogyan a tanárok munkája is az: tudásmagot, bimbózó értelmet ültetnek el tanítványaik szívében és tudatában, abban a reményben, hogy azok hajtásokat, majd bőséges termést hoznak.

Ezúton is hálás szívvel mondok köszönetet magvetőimnek, kedves tanáraimnak, akik rendületlenül hittek a magvetés fontosságában, és elindítottak a pályámon.

Prológus

Egy nő leül a laboratóriumi asztalhoz. A jelenet kívülről nem tűnik különösebben izgalmasnak. A magas, kicsit nyikorgós forgószék, amelyen ül, könnyen gördül a kemény padlón. Az asztal teteje kemény, tartós anyagból készült – talán acélból vagy epoxigyantából –, és papírral van borítva, hogy felszívja az esetlegesen kilöttyenő folyadékot. A nő mellett néhány berendezés – asztali centrifuga, egy tucat szögletes műanyag tálca, vortex mixer, főzőlap, inkubátor. Az avatatlan szem számára ezek a dolgok a legtöbb amerikai konyhapulton megtalálható háztartási készülékekre hasonlítanak. Van, amit fűtésre, van, amit hűtésre használnak, és van, amit fagyasztásra, keverésre vagy tisztításra.

Egy közeli ablakon keresztül talán bejut egy kis természetes fény, talán nem. A nő feje fölött fénycsövek zümmögnek. A jelenetben nincs semmi különleges.

Általában a nő érkezik meg elsőként a laborba. Korán van, a nap még csak most bukkan fel a horizonton. A nő pipettáért, vegyszeres üvegért nyúl. Dolgozni kezd.

Órákig ül anélkül, hogy felállna. Talán negyven évig is ül.

Ha kívülről nézzük a jelenetet, hamar unalmassá válik. Belülről nézve azonban egészen más a helyzet.

A nő teste látszólag mozdulatlan, de az elméje pörög, tele van jobbnál jobb ötletekkel. Már látja az utat, amely a kísérletektől az áttörésig vezet majd, amely egy nap talán életekre lesz hatással. Nem tudja, hogy ő maga fogja-e ezeket az áttöréseket elérni, vagy valaki más. Nem tudja, vajon megéri-e, hogy meglássa őket. Ezek a kérdések nem számítanak.

Csak a munka számít, az, hogy végzi a dolgát.

A nő kísérletezik. Mér, pipettázik, összeméri az anyagokat, beindítja a centrifugát. Koncentrál, megpróbál mindent észrevenni. A munka fárasztó, de ez mégsem igazi fáradság. Úgy érzi, mintha detektív lenne, mint Columbo, akinek a szeme mindjárt megakad azon az egy apró részleten, amellyel megfejti a rejtélyt.

Felejtsük el, hogy a megfigyelő számára milyennek tűnhet a helyszín. A nő tudja, hogy ez a hely – ez az átlagos laboratórium a gurulós forgószékkel és a zümmögő lámpa fényével – tele van lehetőségekkel.

A sejt is másmilyen, mint ahogyan azt gyakran elképzeljük.

Aki tanult biológiát, az hallott a sejtekről: a sejt az élet alapvető egysége, építőköve mindennek, ami él. Valószínűleg emlékszünk a sejt felépítésére is. A sejtmaggal rendelkező sejtek – ilyenek építik fel az élőlényeket – a következőképpen néznek ki: a sejtmembrán egy zselés folyadékot, a citoplazmát veszi körül, amelyben különböző sejtszervecskék úsznak. A sejt közepén egy DNS-sel teli sejtmag található. Ha felidézzük, hogy a tankönyvek miként mutatják be a sejtet, úgy lehet elképzelni, mint egy úszómedencét, amelyben felfújható játékok úszkálnak, arra várva, hogy történjen valami.

Ez nem is állhatna távolabb az igazságtól.

Minden sejt olyan, mint egy nyüzsgő nagyváros, amely sosem alszik. Mindenütt komoly tevékenység zajlik. Sejtjeinkben elképesztően bonyolult üzemek működnek, amelyek megállás nélkül állítják elő és futószalagokon szállítják a termékek ezreit. A csomagoló- és a szállítási cégek hatékonyabban működnek, mint a DHL, az erőművek hatalmas mennyiségű energiát termelnek, a hulladékkezelő központok pedig gondoskodnak arról, hogy ami felesleges, az kiürüljön, de semmi ne vesszen kárba.

Sejtjeinkben a bonyolult folyamatok kódokkal működnek, lezárnak, szállítanak, dekódolnak. Egyetlen speciális kulcs nyitja és zárja a kapukat. Detektorok figyelik a betolakodókat, és lecsapnak rájuk. Felfoghatatlan mennyiségű biológiai aktivitás ez, mely megállás nélkül működik sok milliárd sejtünk mindegyikében.

Amióta az olvasó elkezdte olvasni ezt a könyvet, a sejtjei pumpáltak, szállítottak, rakodtak, átírtak, dekódoltak, építettek, lebontottak, gátoltak, aktiváltak, felvettek és eltávolítottak különböző anyagokat. E műveleteknek köszönhetően az olvasó lélegzett és emésztett, oxigén és tápanyagok kerültek teste minden egyes távoli zugába. A teste hőt termelt, sejtjei elektromos jeleket továbbítottak. Az olvasó gondolkodott, olykor megfeszítette egyik-másik izmát, és immunsejtjei láthatatlan kórokozók ezreit érzékelték és hatástalanították.

Mindezek eredményeként az olvasó életben volt.

Mindezt azért említem, mert ahhoz, hogy az olvasó megértse a történetemet és megértsen engem, tudnia kell: a mozdulatlanság látszólagos, az élet mozgással, változásokkal teli komplexum, amely bizonyára érdektelen az „átlagember” számára.

Első rész A hentes lánya

Van egy történet, melyet a családtagjaim gyakran felidéznek: egy olyan pillanat, amelyre én még nem emlékszem. Kicsi vagyok, arcom még babásan pufók, szőke hajam rövid. A házunk udvarán állok. Apukám a szemem láttára kezdi levágni a disznót, melyet a család nevelt. Ez a munkája, ez a hivatása. Apukám hentes. Ezzel keresi a kenyerét, így tartja el a családot. Tizenkét éves kora óta hivatásaként végzi ezt a munkát.

Az élettelen állat a hátán fekszik, téglákkal alátámasztva, mert így nem lesz sáros. Apukám megperzseli a fatüzeléses perzselővel. Felvágja az állat hasát, benyúl a hasüregébe. Kiveszi a belsőségeket, óvatosan dolgozik, hogy ne sértse meg a szerveket. Csillognak a tömött belek. Aztán felemeli a bárdot, és a gerincénél félbevágja az állatot. Ami most előttem fekszik, kevésbé tűnik állatnak vagy lénynek, inkább termék. Apukám végül elkezdi a tetemet tovább bontani, kisebb részekre hentelni.

Ez a jelenet túl naturális a nálam három évvel idősebb nővéremnek, Zsuzsannának (akit én Zsókának hívok – a Zsuzsannából Zsuzsóka, a Zsuzsókából pedig Zsóka lett), aki egyébként nem kényes típus. A túlzott érzékenység megengedhetetlen a háború utáni Magyarországon, pláne egy olyan kétkezi munkáscsaládban, mint a miénk. Úgy tűnik, ami engem az adott pillanatban rabul ejtett, a nővéremből pont az ellenkező hatást váltotta ki.

A szüleim élénken emlékeztek arra, milyen elragadtatással figyeltem az eseményeket: tágra nyílt szemem mindent befogadott – egy állat belsejének egész komplex topográfiáját. Az a sok titok, ami eddig elrejtve volt az állatban, henteléskor végre láthatóvá vált számomra. Mindezt csodaként éltem meg.

Számomra így kezdődött.

Ezekre a korai pillanatokra ugyan nem emlékszem, de a gyerekkorom világára igen: az engem körülvevő emberekről és a közegről eleven emlékeim vannak.

Kisújszállás: kisváros Kelet-Magyarországon, a Nagyalföld közepén, a Nagykunságban. A talaj agyagos, a rétek végtelenek. Az agrárvárosnak nagyjából tízezer lakosa van. Nem teljesen elszigetelt település, mert a Budapestre vezető vasútvonal és a 4-es számú főközlekedési út is városunkon vezet keresztül. Van néhány aszfaltozott utcája, de a mienk csak földút.

Az otthonunk egyszerű, kicsi. Szó szerint a minket körülvevő földből épült: agyagból készültek a vályogfalak, amelyeket lemeszeltek, a tetőt meg náddal fedték. A nád, ahogy emlékszem, kifakult a naptól. Úgy nézett ki, mint egy bozontos, szürke paróka.

Egyetlen szobában lakunk mind a négyen. A házban van ugyan másik szoba és több egyéb helyiség is, de az év nagy részében ezek túl hidegek ahhoz, hogy a tároláson kívül bármi másra használjuk. Ott élünk, ahol meleg van.

A szoba egyik sarkában áll a meleg forrása: a fűrészporos kályha, amely a lehető legolcsóbb módja a fűtésnek. Vaslemezből készült, körülbelül fél méter átmérőjű, mint egy közönséges fémhordó, a közepén egy fűrészporral megtöltött, henger alakú tartálybetét található. A fűrészport a közeli ládagyárból vesszük, és lovas kocsival hozatjuk haza. A pajtában tároljuk, óriás halomban. Nyáron rendszeresen ellenőrizzük a halmot, hogy nem kezdett-e hőt termelni; a fűrészporról köztudott, hogy öngyulladásra képes, előfordul, hogy a melegben spontán meggyullad.

A fűrészporos kályha nagyon fel tud forrósodni, a külseje ilyenkor vörösen izzik. Anyukám néha tűzhelyként is használta, ezen sütött, főzött. Zsóka és én már egészen pici korunkban megtanultuk, hogyan tartsunk távolságot a kályhától, nehogy megégessük magunkat. Reggelenként a mi feladatunk volt a kályha tartályát fűrészporral feltölteni. Erre nem a szüleink kértek meg bennünket, és nem is szívességet tettünk: tudatában voltunk, hogy a feladat elmulasztása esetén a család fázni fog.

A szoba közepén nagy asztal áll. Itt ebédelünk és vacsorázunk, és néha összejövünk a tágabb nagycsaláddal jó hangulatú alkalmakra, vidám névnapi, születésnapi köszöntésekre. Ennél az asztalnál tanul a nővérem és én is, itt olvasunk, itt segítünk anyukánknak lisztből és tojásból friss tésztát gyúrni és nyújtani.

Apukám minden este az asztalfőn ül, és kiosztja mindannyiunknak a vacsorát. A második világháború alatt a hadseregben szolgált, és a fronton katonák százaira főzött. Precízen adagolja az ételt. Még ma is látom lelki szemeim előtt, ahogy tésztát kanalaz a levesestányérjába. „Katonák a háború alatt a fronton!” – kiáltja. Aztán anyukám tányérjáért nyúl. „Katonák a háború alatt a hátországban!” Aztán az én tányéromért nyúl, majd a nővéreméért, nekünk, gyerekeknek adva a legkisebb adagokat. „Katonák békeidőben” – mondja halkan.

Aztán nevet, és mindannyiunknak ad még egy kicsit. Lehet, hogy most nehéz idők járnak, de ő megtapasztalt ennél sokkal rosszabbat is. Mint minden felnőtt akkoriban.

A fal mellett körben állnak az ágyak – az enyém és a Zsókáé, anyukáé és apukáé –, amelyek olyan közel vannak egymáshoz, hogy éjjelente meg tudjuk érinteni egymást.

Odakint nemcsak apukám füstölője van (ahol kolbászok lógnak, alattuk pedig mély narancssárga színű zsírcseppek gyűlnek a kövön), hanem az ól is, ahol már az újabb disznó nevelkedik. A jövő évi hús. A tyúkudvaron kakasok kergetőznek, tyúkok kapirgálnak, csipegetik a magot a földről. Több részből álló kertünk is van. A fő kertrészben családi felhasználásra termesztjük a téli tárolásra is kerülő zöldségeket: a sárgarépát, babot, hagymát, krumplit és borsót. Nyáron az ebédünk abból készül, ami éppen terem a kiskertben. Zsókával van saját kertrészünk is. Minden tavasszal magokat ültetünk a földbe. Az ujjaink még ügyetlenek, de finom mozdulatokkal dolgozunk. Óvatosan beborítjuk a magokat földdel, majd – hetekkel később – figyeljük, ahogy a hajtások kibújnak a földből, és a nap felé nyújtóznak. Gyümölcsöt is termesztünk. Van alma-, birs-, meggy- és cseresznyefánk, valamint szőlőlugasunk.

És vannak virágok is: kék jácint, fehér nárcisz és viola, valamint hatalmas rózsák, amelyek együtt édenkertté változtatják ezt a szerény portát.

Évtizedekkel később az Óperenciás-tengeren túl, egy olyan helyen, amelyről korábban még nem hallottam (Philadelphiának hívják), egy szép kertvárosi ház körül én is virágokat szeretnék ültetni. Amerikában igen sok különleges virág kapható, de én kizárólag fehérnárcisz-hagymákat keresek a boltokban, mert ugyanazokat a virágokat szeretném a kertemben látni, amelyeket anyukám ültetett és ápolt kisújszállási kertünkben.

Kisújszállás határában kukoricaföldek vannak. Mi magunk vetjük a kukoricát, kapával lazítjuk a talajt, és azzal is gyomlálunk. Ritkítjuk a növényeket, kihúzzuk a gyomokat a talajból, tehéntrágyával trágyázzuk a földet, majd betakarítjuk a termést. A kukoricát az állatoknak adjuk, a csutkával pedig a konyhai tűzhelyet (sparheltet) fűtjük.

Itt semmi sem vész kárba. A diót lerázzuk a fáról, a dióbelet megesszük, a dióhéjat pedig tüzelőanyagként hasznosítjuk.

A műanyag csak évekkel később válik az életem részévé, és évekbe telik, mire megértem a szemét fogalmát, azt, hogy bizonyos dolgok annyira haszontalanok, hogy egyszerűen kidobhatók.

Nekünk nincs tehenünk, a szomszédnak viszont van. Minden reggel üres kannával szaladunk át a szomszédba tejért, vagy a nővérem, vagy én. Reggelire a kannába nemrég lefejt, még meleg tejet isszuk. A maradékból aludttej lesz. Amikor a tejesedényeket kiöblítjük, a zavaros vizet a moslékosvödörbe öntjük, semmi se menjen kárba, a disznó mindent mohón felfal.

Reggelenként, miközben sürgünk-forgunk, készülődünk a napra (téli reggeleken a szoba levegője olyan hideg, hogy néha a leheletünk is látszik), a rádió műsorát hallgatjuk. Minden reggel közli velünk a bemondó, hogy milyen névnap van. Az év minden napján valakinek a névnapját ünnepeljük: február 19. – Zsuzsanna; november 19. – Erzsébet. Jó reggelt, mondja a hang a rádióban. Október 2-a van, Petra napja. A név görög szóból származik, jelentése kő, szikla…

Amikor megérkezünk az iskolába, felköszöntjük a névnaposokat. Ez jó, szeretem ezt a szokást! Vajon hányan tartjuk számon az ismerőseink születésnapját? De a névnapok közismertek, mindig felköszöntjük az adott név viselőit.

Életem első évtizedében nem volt vízöblítéses WC-nk, az illemhely kinn volt az udvaron. Éjszaka – különösen télen – éjjeliedénybe végezzük a dolgunkat. Ez így volt szokás abban az időben.

A házunkban nincs folyó víz. Az udvaron van egy ásott kút, mint általában minden családnak az utcánkban. Néha áthajolok a peremén, bámulok lefelé a sötétségbe, és érzem a hűvös, nedves levegőt a bőrömön. Nyáron ez a kút a hűtőszekrényünk. Az ételt a vödörbe tesszük, majd leengedjük a hűvös kútba, nem sokkal a víz szintje fölé, hogy ne romoljon meg. A téli hónapokban aztán az egész ház hűtőszekrény lesz (a leghidegebb hónapokban a tojásokat az ágyunk alatt egy kosárban tartjuk, nehogy megfagyjanak).

A kútvizet az állatoknak adjuk, és a növények öntözésére is használjuk. Ez a víz túl kemény ahhoz, hogy fürdésre vagy mosásra használjuk, és nem ivóvíz, ezért apukám mindennap elmegy az utcánkban lévő nyomós kúthoz, majd egy botra akasztva, óvatosan egyensúlyozva hozza haza a két vízzel telt nehéz vödröt. Zsókával megyünk utána, és kis kannákban mi is hozunk haza vizet. Hetente egyszer fürdünk: a vizet üstben melegítjük fel, majd egy nagy fürdőkádba öntjük.

Az utcai nyomós kútnál futnak össze a szomszédok: amíg az edények megtelnek vízzel, itt beszélik meg a napi híreket, itt osztják meg egymással örömüket és bánatukat. A nyomós kút és környéke a falusi ház előtti kispad funkcionális megfelelője: „csevegőszoba”.

Időnként egy férfi lovagol végig az utcánkon. Hangos dobolása mindenkit az utcára hív, hogy hallhassuk, milyen közérdekű híreket hozott a hatóságoktól. Ezt a „hivatalos hírforrás”-t nálunk kisbírónak hívják.

„Jövő kedden – harsogja a férfi – baromfioltás kezdődik! Aznap tartsák bent az ólban a tyúkokat, hogy mindegyik megkapja a védőoltást!”

Az információt megjegyezzük, majd ezt a hírt elvisszük a kútra is, amikor megyünk. Mindenki megismétli a bejelentést, hátha valaki nem hallotta a kisbírót: Hallottátok a hírt? Csirkeoltás. Igen, jövő kedden. Tartsátok bent a tyúkokat.

És valóban, amikor eljön a kedd, megérkeznek az állatorvosi egyetem nyári munkát vállaló hallgatói. Zsóka és én megfogjuk az ólban a tyúkokat, és egyesével átadjuk őket oltásra – azt hiszem, ez életem első oltási akciója.

Egy vidéken élő gyerek a természet közegében él, lehetősége van közvetlen közelről megfigyelni a növényeket, állatokat.

Fára mászom, és madárfészket bámulok. Nézem, ahogy a kemény héjú tojásokból védtelen fiókák kelnek ki, tátognak, és figyelmet követelve csipognak. Majd tollakat és izmokat növesztenek, elhagyják a fészket. Látom, ahogy a gólyák és a fecskék elrepülnek, amikor az idő hidegebbre fordul. Tavasszal visszatérnek, és a körforgás kezdődik elölről.

A füstölőben a nővéremmel együtt kanállal kaparjuk fel a kövezetre csepegett zsírt, s egy vödörbe gyűjtjük össze; amikor eljön a nyár, anyukám egy nénit hív a házhoz. Teréz néni nagyon idős, és sok generáción át örökölt tudással és tapasztalattal rendelkezik. Az ócska üstben megolvasztott összegyűjtött hulladék zsírból az ő irányításával szappant főzünk nátrium-karbonáttal, pontos arányokat követve, amelyeket csak ő tud. Ezután a folyékony szappanoldatot konyharuhával kibélelt fadobozokba öntjük, és megvárjuk, amíg megkeményedik. Ezzel készen is lesz a szappan, amelyet majd dróttal darabolunk el. Ezt a szappant mosáshoz, fürdéshez, mosakodáshoz használjuk.

Visszatekintve most már tudom, hogy ez a helybeli idős „szappanfőző asszony” volt az első biokémikus, akivel valaha találkoztam.

Egy másik lecke: egyik nyáron a krumplinkat kártevő, Leptinotarsa decemlineata, vagyis krumplibogár fertőzte meg. A rovarok petéket raktak, a lárvák pedig szétszóródtak az egész kertben, tönkretették a szárakat, és egész leveleket rágtak csipkéssé. A teljes termést elpusztítják, ha nem teszünk semmit! A szüleim „krumplibogár-szolgálat”-ba állítanak bennünket. Átfésülöm a növényeket, egyesével szedem le a rovarokat, és egy ócska bögrébe gyűjtöm őket. A bogarak körülbelül egy centi hosszúak, pöttyös fejük van, drámai fekete-fehér csíkokkal a hátukon. Maguktól a bogaraktól nem irtózom, de tisztában vagyok vele, ha csak egyet nem veszek észre, az nagy csomó petét rak le, amelyekből rózsaszínű, vonagló, ragacsos lárvák lesznek, amelyek majd lerágják a növény leveleit. Ezeket is összeszedem.

A munka időigényes és fárasztó. Nemcsak rovartanból, hanem ökoszisztémából is kapok egy korai leckét. Mert itt sem vész kárba semmi: a bogarakat, lárvákat megetetem a tyúkokkal, azok örülnek a bőségtálnak. A rovarokat a tyúkok megeszik, azokat viszont mi: ez a lecke a táplálékláncról szól, amely a szó szoros értelmében engem is érint.

Az elvégzendő munkának soha nincs vége. A nővéremmel vizet hordunk a tyúkoknak, és összeszedjük a tojásokat. Amikor – nagy ritkán – a családunk úgy dönt, hogy levágjuk és megfőzzük az egyik szeretett tyúkot, seprűvel kergetjük, hogy el tudjuk kapni. Kézzel mosogatunk és mosunk. Nagymamámnak – aki gyalog félórányira lakik tőlünk – sok virág díszlik a kertjében: labdarózsa, török szegfű, rózsa, dália, szalmavirág, tulipán, kardvirág és pünkösdi rózsa. Hetente kétszer kimegy a piacra, hogy virágot áruljon. Segítünk neki: leszedjük a virágokat, és előkészítjük eladásra.

Ha a nagymamámtól nem ismerem meg a virágok nevét, akkor is megtanultam volna, és tudnám kívülről, ugyanis ötödik osztályos koromban kapok egy könyvet Magyarország növényvilágáról, amelyet Csapody Vera növénybiológus és grafikusművész gyönyörű akvarellillusztrációi díszítenek. Megszállottja vagyok ennek a könyvnek; órákig lapozgatom, nézem a ragyogó, színes szirmokat, a duci hagymákból előbukkanó vékony gyökérszálakat, a precíz tarka és csíkos levélrajzolatokat, és memorizálom a növények neveit.

A házunkban van áram; ez teszi lehetővé, hogy villanylámpánk, valamint lemezjátszónk és rádiónk is legyen. A szüleim szeretik a zenét, anyukám gyakran felteszi valamelyik lemezt, miközben vacsorát készít vagy süt. Csodás süteményeket süt, amelyek könnyűek, finomak, és tökéletes a formájuk. Az egyik kedvencem a lúdláb torta.

Zsóka ügyesebb a konyhában, mint én. Tízéves korára már egyedül süt tortákat. Én ügyetlenebb vagyok, és nem is érdekel annyira a sütés-főzés. Korán kialakulnak megszokott szerepeink: én rakom a tüzet, ő főz, aztán én mosogatok.

Apuka is szereti a zenét, elsősorban a magyar nótát. Különösen kedveli Bojtor Imre népdal- és nótaénekest. Apukának csodálatos hangja és jó hallása is van, gyönyörűen énekel, tud hegedülni és citerázni. Mindig teli tüdőből énekel és gyakran fütyörészik.

Sokszor próbálja átadni nekünk zenei tudását, de nincs hozzá fülünk, se a nővéremnek, se nekem. Nem tudjuk megjegyezni a dallamot, és az ujjaink is ügyetlenek a hegedűhúrokon. De azért élvezzük a zenehallgatást. Mint minden ismerősünk, mi is szeretjük a Metró zenekart, különösen énekes-gitárosukat, Sztevanovity Zoránt. De zenélni? Az egyszerűen nem megy. Végül apukánk feladja zeneoktatásunkat, és ő zenél tovább – nélkülünk.

Apukámnak más adottságai is vannak. Képes fejben összeszorozni kétjegyű számokat, és mindig pontosan számol. A nővérem és én egész gyerekkorunkban vizsgáztattuk szorzásból, és szinte sohasem hibázott. Ez is tanulság számomra, ami messze túlmutat a matematikán: az iskolai végzettség nem egyenlő a tudással. Lehet, hogy valakinek nincs diplomája, de tehetséges, nagyon éles esze van.

Életem nagy részében azt feltételeztem, hogy ezt mindenki tudja, hogy ez annyira nyilvánvaló tény. Csak később, amikor tudományos munkába kezdek, akkor jövök rá, hogy ez nem így van – egyáltalán nem.

Mikor kilencéves vagyok, a szüleim vesznek egy omladozó, százéves vályogházat. Túlságosan le van robbanva ahhoz, hogy lakni lehessen benne, de darabjaira lehet szedni, és a darabokból új otthont lehet építeni.

Egy nyáron keresztül a nővérem, apukám és én pontosan ezt tesszük. Összegyűjtjük az összes szöget, ami a palát a tetőhöz rögzíti. Ezek az ősi szögek bronzból készültek, és sokkal masszívabbak, mint a boltban kapható olcsó alumíniumszögek. A nővérem és én mindegyiket egyenesre kalapáljuk, hogy újra fel lehessen őket használni. Az ősrégi, tetőről leszedett palacserepeket megtisztítjuk, és rendezett kupacokba rakjuk későbbi felhasználásra. A régi padlódeszkákat lecsiszoljuk, majd újra lerakjuk az épülő új házban. Egy nagy gödörben agyagot keverünk össze szalmával és vízzel; ez lesz az a sártapasz, amellyel apuka a falakat fogja bevonni és simára formázni. Mivel én vagyok a legkisebb, felmászom a padlásra, és bebújok a legnehezebben elérhető helyekre is. Leszögezem a mennyezeti deszkákat, és rásimítom a sarat, ahogy apukám mutatta.

Mire végre beköltözünk ebbe a házba, tízéves koromban, már nincs olyan négyzetcentimétere, amit ne ismernék úgy, mint a tenyeremet.

De vajon tényleg munka mindez? Vagy ez maga az élet?

Az biztos, hogy mi, gyerekek, órákon át játszunk – a mi poros utcánkban sok velünk egykorú gyerek van. Nyáron boltost játszunk. Mivel én vagyok a legkisebb, én vagyok a vásárló, míg a nővérem és a többi vele egykorú lány a boltos. Vagy iskolást játszunk – ők a tanárok, én a tanuló. Szorgalmasan dolgozom a feladatokon, amelyeket adnak, mintha igazi iskolában lennénk.

Télen a hóban játszunk, és amikor nyáron nagy esők esnek, az utcánk vízzel teli árkaiban tapicskolunk.

De sem én, sem a többi ismerős játszópajtás nem tudná megmondani, hogy pontosan hol végződik a munka, és hol kezdődik a játék, hol válik szét a kötelesség és a szórakozás. A határok ezek között a dolgok között homályosak, csak nehezen megfoghatók. Munkálkodunk és játszunk. Adunk és kapunk.

Azt hiszem, a kutatásra felkészítő összes korai lecke közül az egyik legfontosabb: a munka és a szórakozás áttűnhet egymásba, eggyé válhatnak, megkülönböztetésük gondolata egyszer csak értelmét veszti.

Képzeljünk el egy boltot, egy kis hentesüzletet egy festői kelet-európai kisvárosban egy téli reggelen. Gyerekek gyülekeznek odakint, arcukat a kirakat üvegéhez tapasztják. Vajon mit néznek?

A macskaköveken lépdelve közelebb megyünk, hogy mi is beláthassunk. Az üzlet kirakatában hófödte tájat látunk: egy téli jelenetet, egy mézeskalács házikót, amely nem tésztalapocskákból és édességből készült, hanem teljes egészében állati termékekből van. A hóval borított tető fehér szalonnából, a kerítés kolbászból, a jégcsapokat pedig a marhafaggyú hosszú cseppjei alkotják.

Apukám a hentesbolt tulajdonosával együtt készítette el ezt a téli jelenetet.

Én magam soha nem láttam ezt a kirakatot, de gyerekkoromban szerettem képzelődni róla. Apukám részletesen körülírta a jelenetet, és elmesélte, hogy Kisújszállás minden részéből jöttek a gyerekek, hogy megcsodálják a kirakatot. Képzeletben én is odatapasztottam az ablakhoz az orromat, és úgy tűnt, mintha az én leheletem formálna áttetsző páraköröket az üvegen.

Mire nagyobbacska lettem, a boltban már nem csináltak efféle kirakatdíszeket.

Apukám: Karikó János. Én mindig ezen a néven ismertem, bár a születésekor nem ezen a néven anyakönyvezték, hanem Balogh Jánosként. Édesapja Balogh László volt, aki oly sok magyarhoz hasonlóan, a hadseregben szolgált az első világháborúban. 1917-ben vonult be Kisújszállásról, és soha többé nem tért vissza. Édesanyja, akinek a lánykori neve Karikó volt, férje bevonulását követően egy gazdag családhoz szegődött el dolgozni. Ebben a családban volt egy fiatalember, aki nagyjából egykorú volt nagyanyámmal. A kapcsolatukból született meg apukám 1920-ban.

Nagyanyám háborúban elesett férjének rokonai, a Balogh család, nem akartak részt vállalni a házasságon kívül született gyermek életében, nevelésében. Szerintük sem az anya, sem a gyermek nem érdemli meg a Balogh nevet. Hasonlóképpen, apukám vér szerinti családja – a nagyanyám munkaadója – sem akart közösséget vállalni velük. Így tíz évvel apukám születése után nagyanyámnak Karikóra kellett változtatnia apukám családi nevét.

Azzal senki nem foglalkozott, hogy apukám akkor már iskolába járt, hogy barátai és tanárai Baloghnak ismerték, és hogy ő maga is ezen a néven ismerte önmagát. Karikó lett belőle.

Apukám ebből a leckéből is sokat tanult: megtapasztalta, milyen hirtelen megváltozhatnak a dolgok. Fontos, hogy rugalmasak és elfogadóak legyünk.

Apukám tizenkét évesen kezdett hentesinasként dolgozni. Pár évig iskolába járt, de 1932-re befejezte a kötelező hat osztályt. Ekkor ment el hentesinasnak egy helybeli mesterhez. Később Budapestre került, hogy még több mindent megtanuljon a szakmából. Ha tudod, hogyan kell ellátni az embereket hússal, mondta neki az édesanyja, akkor soha nem fogsz éhezni.

Ez az érvelés nem volt túlzás, az egyszerű ember józan gondolkodását tükrözte. Az első világháború után éhínség söpört végig az egész európai kontinensen. Magyarország, a háború veszteseinek oldalán állva, minden tekintetben le volt rombolva. Apukám is megtapasztalta az éhséget gyermekkorában, ahogyan sokan mások is.

Apukám jól kitanulta a szakmáját Budapesten. Tizennyolc éves korában boldogan tért haza, és helyezkedett el a Kisújszállás központjában lévő, ideálisnak tűnő hentesüzletben.

Apukám imádta ezt a boltot. Az üzlet tulajdonosa mindent megtett azért, hogy a lehető legjobb termékekkel lássa el vásárlóit – nemcsak hússal, hanem mindennel. Mielőtt megnyitotta volna az üzletet, Olaszországba utazott, hogy megkeresse a legszebb kézzel festett csempét, hogy az üzlet falait azzal csempéztesse ki. Általában jó szeme volt a minőségre, apukám kifogástalan munkáját is nagyra értékelte.

Nagyon jól együttműködtek az üzlet vezetésében. Csak a legszebb húsokat árulták, és gondosan szeletelték, csomagolták a termékeket. Jól bántak a vásárlókkal, és cserébe kiérdemelték azok hűségét. Apukám hitte, hogy az emberek nagyra értékelik a munkájukat. Hallottam a hangjában a büszkeséget, amikor ezeket a történeteket mesélte nekem. De kihallottam belőle a vágyakozást is. Az utóbbit azért, mert mire mindezt elmesélte nekem, a világ már nagyot változott.

1940-ben, nem sokkal a második világháború kitörése után, apukámat behívták a Magyar Királyi Honvédségbe katonának. Mire visszatért Kisújszállásra, már semmi sem volt a régi.

A második világháborút követő pár évben Magyarországon demokráciát célzó próbálkozások folytak. 1947-re azonban a kommunista párt nyíltan átvette a hatalmat. A párt államosította a feldolgozóipart, az oktatást, a bankokat és a közlekedési ágazatokat. Kollektivizálták a földet. Lefoglalták a túl nagynak ítélt otthonokat, erőszakkal eltávolították a lakásokból a tulajdonosokat, helyükre több családot költöztettek be. A magánvállalkozásokat államosították. A hentesüzletet, ahol apukám dolgozott, a boltot, amelyet annyira szeretett, szintén elvették tulajdonosától.

A háború után tizenegy évig Rákosi Mátyás volt Magyarország vezetője, aki diktatórikus vezető volt, lelkes sztálinista (büszkén vallotta magát „Sztálin legjobb tanítványá”-nak). Sötét idők voltak ezek. Rákosi minden településre titkosrendőröket küldött. Arra buzdította az embereket, hogy kémkedjenek szomszédaik után, és jelentsék fel őket párt elleni bűncselekmények miatt. Tömeges letartóztatásokról, kirakatperekről és a politikai „ellenségek” kivégzéseiről döntött. Becslések szerint százezer embert börtönöztek be, és még többet küldtek kényszermunkatáborokba.

Ó, és még valami megváltozott ebben az időben: a párt lefoglalta a háború után megmaradt haszonállatokat, és szigorúan megtiltotta a házi disznó- és szarvasmarhavágást. Állatot levágni csak engedéllyel lehetett, jelentős, az állam részére teljesítendő beszolgáltatási kötelezettség mellett. Haszonállatokat engedély nélkül levágni bűncselekménynek számított (feketevágás), amiért súlyos, sok esetben börtönbüntetés járt.

Apukám – a közösség szeretett János bácsija – a helyi földműves-szövetkezet hentesüzletében helyezkedett el.

Az emberek természetesen továbbra is tartottak haszonállatokat, amelyeket szerettek volna beszolgáltatás nélkül levágni saját szükségletre. Apukám elkezdett nem hivatalosan henteskedni. Magánúton folytatta a vágást, de a háború után néhány évig titokban: csak olyan családoknak dolgozott – általában az éj leple alatt –, akikben megbízott. Ez veszélyes volt, nagyon óvatosnak kellett lennie. Soha nem lehetett tudni, ki figyeli.

A kockázat minimalizálása érdekében a gyerekekkel figyeltették az utcát, amíg a hús feldolgozása zajlott. Ha közeledni láttak valakit, rohantak, hogy figyelmeztessék a felnőtteket, azok meg sietősen eltüntették a bizonyítékokat.

Apukám gyakran egész éjszaka dolgozott. Az éjszaka közepén kezdte a munkát, hogy a hajnal első sugara már mindent a megszokott rendben találjon. Az illegális vágás befejeztével aztán elindult a szövetkezetbe, ahol megkezdte hivatalos szolgálatát.

Itt, a szövetkezetben találkozott anyukámmal.

Anyukám kedves, okos, jó szándékú, céltudatos és igényes nő volt, akinek a családjában meglehetősen szokatlan, nem mindennapi dolgok történtek. Az általam ismert esetek között a legkorábbi egy 1934-ben bekövetkezett tragédia volt: anyuka dédszüleit meggyilkolták. Ennél többet nem tudok. Nem tudom megmondani, hogy ki tette és miért, csak annyit tudok, hogy a Kunhegyesen élő Szász Károlynak és feleségének az élete hirtelen és erőszakosan ért véget.

Ugorjunk át egy generációt! Anyukám nagyapja, Oros Ferenc (a meggyilkolt házaspár veje) katona volt az első világháborúban. Nem sokkal azután, hogy 1916-ban elment a frontra, felesége, Szász Zsuzsánna, a dédnagyanyám, értesítést kapott, hogy a férje elesett. A messzi távolban történt halál hírétől összeomlott, és fegyverrel végzett magával, öt – nyolc és tizenöt év közötti – gyermeket hagyva maga után teljesen árván. Az egyikük, anyukám édesanyja, akkor még csak tizenegy éves kislány volt.

El lehet képzelni, hogy megdöbbent mindenki, amikor a háború befejezése után az évek óta halottnak hitt Oros Ferenc egyszer csak megjelent. A haláláról szóló értesítést, mint kiderült, tévedésből küldték ki.

Lépjünk még egy generációval tovább! Anyai nagymamám, Oros Zsuzsánna, férjhez ment a nagyapámhoz, és egy Kisújszállás melletti kis tanyán telepedtek le. Földműveléssel foglalkoztak, teheneket tartottak, libákat neveltek, gazdálkodtak. Három lányuk született: Erzsébet nagynéném 1925-ben, anyukám, Zsuzsánna (igen, anyukám, nagyanyám, a nővérem és az unokatestvérem is Zsuzsanna) 1929-ben, és a legkisebb, Ilona néném 1938-ban.

Nagyapám igazából mindig arra vágyott, hogy fiai legyenek. Olyannyira fiút akart, hogy amikor harmadszorra is lánya született, fogta magát, összepakolt és elhagyta a családot. A nagymamám attól az időtől fogva egyedülálló anyaként nevelte a három lányt, sok állatot tartott, és a lehető legtöbbet próbálta kihozni a tanyából. A lányait a városba küldte iskolába, ami egyórányi – a téli hidegben, bizony, gyakran veszélyes – út volt gyalog. Anyukám – a mostoha körülmények ellenére is – kijárta a nyolcadikat (a négy polgárit), ami akkoriban egy lány esetében jó iskolázottságnak számított. Tizennégy éves korában (1943-ban) a városban, a Zöldy gyógyszertárban kapott munkát. Ekkor, alig egy generációval az első világháborút követően, már egy újabb világháború dúlt.

Nagyanyám 1943 őszén eladta a tanyát, és a gyerekekkel a városba költözött, mert úgy képzelte, hogy a háború idején az emberek között nagyobb biztonságban lesznek. Nem sokkal később Magyarországot megszállták a németek. Aztán orosz csapatok érkeztek, hogy kiűzzék a németeket. Mivel Kisújszállás az ország északkeleti részét Budapesttel összekötő út mellett helyezkedik el (amelyen az oroszok özönlöttek be az országba), könyörtelen harcok folytak errefelé.

A bombázások során anyukám (aki mind ez idő alatt is a gyógyszertárban dolgozott) a testvéreivel és nagymamámmal együtt a szomszéd pincéjében bújt meg. Amikor feljöhettek a pincéből, látták, hogy ég az új házuk.

Mire a tüzet eloltották, már csak az a kicsi melléképület maradt meg, amelyet az állatoknak építettek. Kénytelen-kelletlen ebbe költöztek be, és mindent megtettek, hogy mielőbb barátságos otthonná alakítsák át. A nagymamám élete végéig itt lakott.

Vagyis… nagyrészt. Nem sokkal azután, hogy leégett a háza, az orosz katonák azt mondták neki, hogy szakácsot keresnek. Elfoglaltak egy nagy házat a városban, és megkérték, hogy költözzön oda, főzzön a magas rangú tiszteknek. Úgy fogalmaztam, hogy „megkérték”, ami lehet, hogy igaz is volt, bár nemigen lehetett volna más választása: a Vörös Hadseregnek akkoriban nem mondhatott nemet senki.

Az orosz tisztek meglepően jól bántak vele. Állítólag különösen kedvesek, tisztelettudóak voltak. Az akkor hatéves kislányát különösen szerették, kényeztették, vigyáztak rá. Ez azért nagyon meglepő, mert sok történet éppen az orosz katonák rémtetteiről szólt.

Évekkel később anyukám elmesélt nekem még egy megrázó történetet abból az időből. Tizenöt éves volt akkor. Munkába menet reggel egy kiégett orosz tank mellett vitt az útja. Az utca közepén álló tank mellett egy halott katona feküdt. Annyi idős lehetett, mint anyukám, talán még fiatalabb is.

Egy fiú, mondta erről a halott katonáról, aki még csak gyerek volt.

Szomorú, de a történelemnek gyerekáldozatai is vannak.

Anyukám később a földműves-szövetkezetben kapott munkát. Irodán dolgozott, pénztáros volt, de foglalkozott könyveléssel, leltározással és a begyűjtések elszámolásával is.

Anyukám ugyan a nyolcadik osztály elvégzése után már nem járt iskolába, de éles eszű volt, remek humorérzékkel megáldva. Nagyszerűen értett a részletekhez, ambiciózus volt, pontos és szorgalmas. Sokat olvasott. Egész életében nagyon szerette az életrajzokat és a tényirodalmat, és olyan mélyről jövő kíváncsiság lakozott benne, amely lehetővé tette, hogy még a huszonegyedik század nagyszabású változásaihoz is képes volt alkalmazkodni. Nyolcvanéves korára már afféle technikai zseni lett. Képes volt úgy programozni a tévéjét, hogy a kedvenc műsorát akkor is felvegye, amikor közben egy másik csatorna adását nézi. Nem volt olyan dolog, aminek nem tudott volna utánanézni az interneten, és naponta felhívott Skype-on, hogy tájékoztasson a legfontosabb hírekről, amelyekről én – míg a laborban dolgoztam – lemaradtam.

Apukám észrevette, hogy anyukám milyen okos és milyen gyönyörű. Gyorsan és őrült módon beleszeretett. Felfokozott érzelmeire mi sem jellemzőbb, mint az, amikor romantikus gesztussal kivágott egy hatalmas orgonabokrot a házuk mögül, majd átvitte anyukámnak, hogy ezzel köszöntse szerelmét 1949. május elsején. Az orgonabokrot a kapuban hagyta, úgy eltorlaszolva a bejáratot, hogy nagyanyám, anyukám és a testvérei ki se tudtak jönni. Ezt a kedves történetet a szüleim később is sokszor felidézték, és mindig jóízűen nevettek rajta.

A szüleim alig néhány hónappal a megismerkedésük után, 1949 novemberében házasodtak össze; az udvarlás időtartama akkoriban rövidebb volt. Emlékszem, hogy apukám azzal viccelődött, hogy az esküvőjük napján a templomban mindenki arról beszélt, milyen jóképű a vőlegény. De ha ránézek az esküvői képükre, meghatódom anyukám szépségén is – a vonásaiban egyszerre látom a lágyságot és az erőt. Szüksége volt erre az erőre, még sok kihívás várta az életben.

Apukám nem volt az eszmék, a nagy gondolatok embere, inkább – természetéből fakadóan – végtelenül egyszerű, lényeglátó ember volt. Amiben csak lehetett, meglátta a humort, és megnevettette az embereket, függetlenül attól, hogy mi folyt éppen a világban.

A háború utáni Magyarország tele volt kommunista vezetők szobraival. A szövetkezet hentesüzletében például Rákosi mellszobra állt. Rákosi kopasz volt, és az emberek „kopasz mészáros”-nak hívták, bár nem arra a fajta mészárosra gondoltak, ami apukám volt. Tekintettel a férfi híres kopaszságára, és arra, hogy a szövetkezet hentesüzletében mindig hideg volt, apukám egyszer egy nagy méretű zsebkendőből fejfedőt készített – olyasmit, amilyet egy gyereknek csinál az ember, amikor a zsebkendő négy sarkát megcsomózza –, és a szobor fejére tette. Amikor az emberek bejöttek, és megkérdezték, hogy miért van a szobron fejfedő, apukám így viccelődött: „Hideg van itt a hentesüzletben. Nehogy már megfázzon.” Az emberek nevettek; ha volt is feszültség, az ilyenkor oldódott.

Azt gyanítom, hogy a viccelődés mögött aggodalom húzódott meg. A kommunizmus alatt a gazdaság akadozott. Az életszínvonal meredeken zuhant. Az alapvető élelmiszereket – lisztet, cukrot, kenyeret, húst – jegyre lehetett kapni. Sok minden hiánycikk volt. Az éhezés sem volt ritka.

Apukámnak úgy tűnt, hogy a kommunisták hatalomátvétele után minden közönségesebb lett. Ez nem tetszett neki. Az is bántotta, hogy a párt elvette az egyszerű emberek tulajdonát. Bár neki magának nem volt semmije, amit elvehettek volna, viszont volt morális mércéje. Néha, amikor velünk sétált a városban, megállt, hogy megnézzen egy-egy gyönyörű, jó szakember által épített házat. Csodálta, majd elmagyarázta az építés részleteit: a felhasznált gerendák, szögek, illesztések és a tetőszerkezet nüanszait. „Száz év múlva – mondta nekünk – ez a ház még mindig állni fog.” Aztán megrázta a fejét. „És csak úgy elvették. Kirakták azt az embert, aki a saját kezével felépítette, és hagyták, hogy idegenek költözzenek bele.”

Apukám nem kedvelte a szövetkezet gyűléseit, a reggeli agitációs órákat például időpocsékolásnak tartotta. Néha a gyűlésen arra kérték, hogy dalban mondjon dicséretet egyik vagy másik vezetőnek. A következő gyűlésen meg bejelentették, hogy az előző héten éltetett vezető azóta kegyvesztett lett.

Nehéz volt megjegyezni: ki van fent, ki van lent, ki a jó, ki a rossz. Nem is ismerjük ezeket az embereket, mondta. Itt, Kisújszálláson az emberek a kezükkel keresték a kenyerüket. A családjuknak enni kellett adni. Lehet, hogy a világ ideológiai harcba bonyolódott, de apukám figyelme itt helyben maradt. És tudta, mi a fontos.

Megrázta a fejét. „Menjünk haza – mondta a szomszédainak. – Vár a család.”

1956 októberében, egy évvel a születésem után, Budapesten történelmi események kezdődtek: egy kis csoportnyi tüntető, köztük diákok, a Parlament épülete felé vonultak, nyíltan szembeszállva a kommunista párttal. A diktatúra és a gazdasági stagnálás évei után ezek az emberek reformokat akartak. Listát vittek magukkal, többek között azt követelve, hogy a Szovjet Hadsereg vonuljon ki Magyarországról, legyen újra többpárti demokrácia, legyen szabad a sajtó, valamint szervezzék át teljesen az ország gazdaságát.

A tüntetőknek volt okuk a reményre. Sztálin néhány évvel korábban meghalt. „Legjobb tanítványá”-t, Rákosit eltávolították tisztségéből, végül a Szovjetunióba menekült. A magyar munkatáborokat bezárták, a politikai foglyokat szabadon engedték, a titkosrendőrség vezetőjét letartóztatták. Úgy tűnt, hogy az új magyar vezetés valóban javítani igyekszik az életszínvonalat. Eközben Lengyelországban reformkormány került hatalomra, és sikeresen megszervezték a szovjet csapatok kivonulását.

Az események kezdtek biztatóan alakulni.

A magyar tüntetőkről készült videók online megtekinthetők: fiatalok, mosolygósak, magabiztosak. Optimizmusuk fertőzőnek bizonyult: a tömeg hamarosan százezresre duzzadt. A szovjet befolyásolási övezeten belül egyetlen ország sem szegült így Moszkva ellen.

Aztán bejöttek a szovjet tankok. Először harcok voltak, majd széles körű erőszak. A Szovjet Hadsereg tüzet nyitott a felkelőkre; ezrek sebesültek és haltak meg. Az 1956-os forradalom nyomán több tízezer magyart tartóztattak le; 22 ezret elítéltek és bebörtönöztek. Több százat kivégeztek, és százezrek menekültek el az országból. Voltak, akiket a határon lőttek le, amikor menekülni próbáltak. Legalább 170 ezer ember került külföldi menekülttáborokba – főként Ausztriába, majd a világ más országaiba.

A forradalmat leverték. Évtizedekbe telt, mire az emberek ismét nyíltan beszélhettek róla.

Ami Budapesten történt, az – bizonyos szempontból – valószínűleg fényévnyi távolságra tűnt Kisújszállástól. De apukám addigra már sok mindent megélt. Tudta, milyen hirtelen meg tudnak változni a dolgok – hogyan törhet magának utat az erőszak, látszólag figyelmeztetés nélkül, még a csendes közösségekben is. Ezért a helybeliekből nemzetőrséget szerveztek: a szomszédok egy csoportja erőszakmentesen járőrözött a városban, jól látható jelenlétükkel figyelmeztetve a potenciális bajkeverőket, akik igencsak szerették volna kihasználni a zűrzavart. Az üzenetük: Ne engedjük, hogy az erőszak ide betegye a lábát! – s egyúttal korai figyelmeztető rendszerként is szolgáltak a helybeliek számára, ha mégis baj történne.

Fegyvert nem hordott magánál. Fogalma sem volt arról, hogyan alakulhatnak ki esetleges konfliktusok, ki szíthatja majd azokat. Nem tartott beszédeket, nem voltak követelései. Nem állt szándékában senkit sem megbuktatni. De nem is próbált senkinek sem segíteni a hatalom megtartásában. Csak a helybeliek biztonságát akarta védeni. De azokban a nehéz napokban kint lenni az utcán engedetlenséggel és a lázadás szításával ért fel.

Apukámat letartóztatták, azzal vádolták, hogy a párt ellen izgatott. Hét hónap felfüggesztett börtönt kapott. 1957 februárjában, alig néhány hónappal azután, hogy a forradalmat a Szovjet Hadsereg leverte, apukám a következő levelet kapta:

„Kisújszállási Földművesszövetkezet

Kisújszállás, 1957. febr. 9.

Tárgy: felmondás

Iktatószám: 17/1957

Karikó János

Helyben

A Munka Törvénykönyve 29. §-ának „c” pontja értelmében munkaviszonyát 1957 február 11. napjától megszüntetem…

Indok: A Földművesszövetkezet Igazgatósága 1957. február 8-án tartott ülésén így határozott, mert a FMSz, mint olyan, a szocializmus építésében is szervezési és nevelési munkával is foglalkozik. Ebbe a munkába minden dolgozónak be kell kapcsolódni.

Mivel T. Cím bebizonyította, hogy ennek a feladatnak az elvégzésére nem alkalmas, sőt demokratikus rendszerünk ellen uszított, így kellett határoznom.

Vigh Elek

Ig. elnök”

Tartalom

Előszó

Prológus

Első rész A hentes lánya

Második rész Rövid intermezzo a tudományról

Harmadik rész Céltudatosság

Negyedik rész A kívülálló

Ötödik rész Zsuzsi anyukája

Hatodik rész Megváltozott a világ!

Epilógus

Képek

Köszönetnyilvánítás

A szerző

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Emoji – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Vollkorn SC – SIL Open Font License