Szerkesztette:

Majtényi László

részlet

Corvina

© Balog Iván, ifj. Bibó István, Dénes Iván Zoltán, Fábián Áron, Fleck Zoltán, Joseph Paul Forgas, Lantos Dorottya, Lázár Domokos, Majtényi László, Matyasovszky-Németh Márton, Szabó Miklós, 2022

Szerkesztette: Majtényi László

A kötet az Eötvös Károly Intézet és a Corvina Kiadó közös gondozásában jelent meg.

A borítón: Bibó István jogi doktorátusa után 1935 körül, ismeretlen fotós.

A borítót tervezte: Karcagi Klára

Kiadja 2022-ben az Eötvös Károly Intézet és a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja

ISBN 978 963 13 6798 0

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Ajánlás

Megtiszteltetés volt számomra, amikor a tíz tanulmányból álló kötet szerkesztője (aki egyúttal az egyik publikáció szerzője is) ajánlás írására kért fel, és már a könyv címe is örömet okozott, ezt az érzést pedig a kézirat elolvasása csak elmélyítette. Mennél nagyobb volt ugyanis a már 2000 körül egyértelműen érezhető politikai csönd apám személye és életműve körül, annál biztosabban és keserűbben fogalmazódott meg bennem – és igazi tisztelői nem túl népes csapatának tagjai között is –, hogy életműve sajnos még mindig (vagy már megint) aktuális, szinte aktuálisabb, mint valaha. Mindazok az akut vagy krónikus betegségtünetek és veszélyek ugyanis, amelyeket pályakezdő éveitől kezdve egyre pontosabban diagnosztizált a magyar társadalom életében, s amelyekre terápiás javaslatai is voltak, nem múltak el, hanem – alig változott formában – újra megjelentek, kiújultak, mint egy daganat vagy gyulladás, és ma is fertőző módon jelen vannak. A kormányzat berkeiben viszont a sebek, fekélyek és daganatok gyógyítása helyett profi tanácsadók félelemkeltésre szakosodott ötletei alapján kétségbeejtő színvonalú, de nagyon intenzív bűnbak- és mumusképzés folyik, amellyel a legelesettebb választópolgári csoportokat és rétegeket kívánják szilárdan a kormánypolitika mellett tartani – azokat, akik önhibájukon kívül el vannak zárva a tanulásnak, a műveltség megszerzésének lehetősége elől, ezért önálló gondolkodásra és önálló tájékozódásra képtelenek.

Ezért volt jó olvasni a kötet tanulmányait, és látni, hogy a különböző felfogású szerzők apám művei által inspirálva hogyan vizsgálják a magyar társadalom és közélet helyzetét és bajait, és egyben megerősödni abban a néha már elfogyni látszó meggyőződésben, hogy vannak még nyugodt elemzők, párbeszédképes vitatkozók, türelmes kritikusok, árnyalatokra is érzékeny jogászok, történelmet és jelenkort egyben látni képes kutatók. És érzékelni, hogy a helyzet – talán – mégsem reménytelen.

Ebben a reményben bízva és tűnődve ajánlom a tanulmányok olvasását a – Gyergyai Albert szép jelzőjével ékesített – „hajdan nyájas olvasók” figyelmébe.

Budapest, 2021. november 9.

Ifj. Bibó István

Előszó

Telik az idő. A Bibóról hallgatás jelentése és jelentősége is súlyos.

Már több mint harmincöt éve annak, hogy egy történelmi pillanat erejéig a jólneveltség részévé lett Bibó István művének emlegetése. A hazai szellemi élet legjobbjai vetettek számot soktémájú életművével, és megindult nemzetközi recepciója is. Ezentúl – a társadalomelméleti, politikatudományi értekezésektől a közéletről szóló újságcikkekig – a nyilvánosság valamennyi közlönye úgyszólván elképzelhetetlen volt jó esetben eredeti gondolatokat megtámasztó, ötletesen felerősítő, ellenpontozó, máskor sokat használt, így persze közhelyessé koptatott Bibó-idézetek nélkül. S noha az idézők gyakori restsége, a sokszor agyonhasznált formák, olykor megcsonkított idézetek jogosan keltettek ellenérzést, mégis valami otthonos biztonságot is jelentett sokunknak a tény, hogy végre olyan országban élhetünk, ahol Bibó István – nincs erre jobb kifejezés – immár divatba jött.1 Ez is elmúlt. Ma, nem függetlenül attól, hogy beléptünk az újmódi neveletlenség korába, ritkábban találkozunk a nevével a tudományos közleményekben, még inkább a közéleti vitákban.

Ennek a könyvnek az ötlete az Eötvös Károly Intézet műhelyében fogant – ahol bizony sokszor hangzott el korábban is Bibó István neve. Együtt azt gondoltuk, hogy ideje lenne tennünk valamit a Bibóról való hallgatás, a Bibó-feledés ellen. Kézenfekvőnek tűnt az ötlet: írjunk mindannyian Bibó mai aktualitásáról, és legyen abból tanulmány-/esszékötet. Négyen ültünk akkor az asztalnál, és ebben a könyvben hármunk írása valóban olvasható is (sajnáljuk, hogy a negyedik nem készült el). És persze akkor, ügyelve a sokszínűségre és az életmű arányaira, felkértünk néhány, szerintünk kiváló ismerőst (fiatalt és idősebbet, Bibó István tisztelőit, életművének kutatóit), hogy csatlakozzanak a vállalkozáshoz. A kötetet ezért inkább a személyesség. semmint a reprezentativitás jellemzi. Jó lenne, ha az új Magyarország hírnökeként, függetlenül a mi vállalkozásunktól, végre a Bibó-recepció újabb hulláma indulhatna meg.

Ezt a könyvet kezébe vevő olvasó – noha örvendezünk annak, ha talál kapcsolatokat – nem egységes szerzői művet olvas, hanem olyan tanulmánykötetet, amelynek egyes darabjai a szerzők független művei. Azt találtuk ki – a műfajt nem határozva meg –, hogy mindenkitől két írást kérünk: egy olyat, amely Bibó István egy vagy több írásáról, életművének fontos részéről szól, és egy olyat, amelyen szerzője szerint Bibó hatása egyértelműen érződik. Aztán – mint látható – ilyen és olyan írásokat is kaptunk. Voltak, akik követték az eredeti ötletet, néhányan a két szempontot egy szövegben próbálták érvényesíteni, és előfordult, hogy csak az egyik készült el; így alakult, mert a szöveg olykor nemhogy a szerkesztői, de a szerzői óhajjal szemben is önállósítja magát.

*

Óvatosan kell bánni a szuperlatívuszokkal, fogalmazzunk ezért megengedően: Bibó István a 20. század egyik legjelentősebb magyar gondolkodója. És az egyik legkülönösebb. Az emberiség és a nemzetek történetének értelmét keresve, a zajló történelem morális alapjainak megerősítése mellett érvelve – ha tehette, mert a cselekvés tere megnyílni látszott – igyekezett eszméiért az elméletalkotó szerepén túl, bármilyen minőségben, hivatalnokként, politikusként, forradalmárként is fellépni.

Amíg Montesquieu életcéljaként, felvilágosítóként egy boldogabb emberiséget, Bibó – úgy gondoljuk – egy szabad és szolidáris Magyarországot (és Közép-Európát) szeretett volna maga után hagyni. Amit tehetett, megtette. Miközben Bibóból áradt a csendes tapintat, a magyar történet máig egyik legkülönösebb, provokáló alakja lett. Esetében a mű és az élet az eszméléstől a halálig egységben volt. Főképp emiatt a magyar történelem egyedi alakja; az általa művelt társadalomtudományokban és a politikában is társtalan.

Arról az emberről írunk ebben a kötetben, aki akadémiai székfoglalójában a katedra-jogtudomány több évszázados törmeléke alól emelte ki a hatalmi ágak elválasztásának érvényes elméleti intencióit, Montesquieu elgondolásának előzményeit, mélységét, társadalmi értelmét. A gondolkodóról szólunk: aki a trianoni és a párizsi békeszerződések okozta kiszolgáltatottság, sérelem, félelem, fájdalom és veszteség közepette a demokratikus politikai kultúra és közösségi identitás pozitív szocializációs mintáinak megalkotási esélyeit kereste, emellett az általa leghatározottabban elutasított antiszemitizmus ügyében az előítéletes embereket is bevonó párbeszéd értelmét hirdette, valamint a közösségi, politikai, nemzeti hisztériák okait feltárta. Aki – e könyv szerzői szerint – a kollektív nárcizmus elemzésében évtizedekkel előzte meg a társadalom-lélektan e tárgyú nemzetközi teljesítményeit, és a politikai értelmesség és cselekvőképesség perspektívájából elemezte a zsákutcás habitusokat. És akiről egyik szerzőpárosunk provokatív hangütéssel azt is tudni véli, milyen társadalompolitikát ajánl nekünk 2022-ben, és az eltorzult magyar alkatról szóló tanulmányának a fogalomkészlete – egy másik szerzőnk szerint – miképp biztosít alkalmas keretet arra, hogy megértsük a hazai felsőoktatás mára bevégzettnek tűnő megfosztását autonómiáitól. Végül a kötetet lezáró írás arról tudósít, hogy az autoriter állam hogyan relativizálja a szabadságot, és miként monopolizálja a szuverenitást.

Amit Bibó leírt, azt meg is élte. Majd minden szövegét jellemezhetjük azzal, hogy azok személyes gesztusai is az aktuális közegben cselekvő éné. Pontosan tudta és hitte, milyennek kellene lennie a világnak; azt kereste, miképp lehetne olyan, amilyennek lennie kell, és miként lehetséges a hatalmat morálissá tenni, humanizálni. Emiatt lehetséges az, hogy miközben kívülről nézve viselkedését párját ritkítóan merésznek véljük, őt magát pedig különös lénynek tartjuk, aki mintha léleknyugalommal sétálna még az akasztófa árnyékában is – ezek az ő esetében valójában mind teljesen magától értetődő, természetes gesztusok voltak, sőt még csak nem is a bátorság kategóriájába tartoztak…

Érdemes továbbvinni a személyesség motívumát. Ezeket a sorokat 2021. november elsején írom, amikor hatvanöt évvel ezelőtt megszállt hazánk drámájára emlékszünk; arra a gyászos novemberi napra is, mikor a szovjet csapatok a Parlamentet körülfogták, majd – az eszköztelen Tildy Zoltán államminiszterre az ólmos ég alatt rákényszerített megállapodás alapján – az épületet megszállták, és kiürítették azt. Az elhagyatott neogót palota egyik szobájában mégiscsak írógép előtt ülő embert látunk. Valakit, aki a ma élő nemzedék jelentős részének kortársa, apánk, nagyapánk ismerőse, a múló időben valakink lehetne. Akinek nem jut eszébe, hogy félhetne, most is fölötte áll a személyes életnek, a mindig jelen lévő hitet, reményt kérdezve, sokadszor gondolva át forrón szeretett hazája tragikusra fordult helyzetét. A szobába éppen benéz egy átizzadt, gimnasztyorkás, idegen katona, látja az ablaknál lévő, asztal mellett ülő, nyugodt testtartású, szemüveges férfit. Ahogy ebben a városban ezen a napon mások, ő is fél, csapdák, ellenállók után kutat. Hangosan indítva, lejtős hangsúllyal folytatva, valamit mond, majd megnyugodva visszahúzódik, és behúzza maga mögött az ajtót. Bibó több papírt csavar az írógépbe, és indigót tesz közéjük. Ír:

„Az Országgyűlés épületében egyedül alulírott Bibó István államminiszter maradtam mint az egyedül törvényes magyar kormány egyetlen képviselője…

Magyarország népe elég vérrel adózott, hogy megmutassa a világnak a szabadsághoz és igazsághoz való ragaszkodását. Most a világ hatalmain van a sor, hogy megmutassák az ENSZ alapokmányában foglalt elvek erejét és a világ szabadságszerető népeinek erejét. Kérem a nagyhatalmak és az ENSZ bölcs és bátor döntését leigázott nemzetem érdekében…

Megállapítom egyúttal, hogy Magyarország egyetlen törvényes külföldi képviselője és külképviseleteinek törvényes feje Kéthly Anna államminiszter.

Isten óvja Magyarországot!

Budapest, 1956. november 4.”

A 21. században létrejövő, szabad, szolidáris és demokratikus Magyarország egyik programadó képviselője Bibó István lesz.

Köszönjük Budaörs Város Önkormányzatának és Wittinghoff Tamás polgármester úrnak, hogy e könyv létrejöttét segítették.

Majtényi László

Jegyzetek

1 Szilágyi Sándor közlése szerint a Magvető Kiadó által kiadott, ebben a kötetben sokat idézett, Bibó tanulmányait tartalmazó, háromkötetes munkából (Válogatott tanulmányok, 1986) „…18 ezer példány szőrén-szálán elfogyott”. Szilágyi Sándor: „Bibót (is) olvasni”. In: uő: Ostinato. Budapest, Új Mandátum Kiadó, 1999, 77. o.

Dénes Iván Zoltán Az életmű és aktualitása

Mitől időszerűek Bibó István gondolatai? Melyek voltak alapélményei és alaphelyzetei? Milyen szellemi hatások érték? Mit olvashatunk tőle? Melyek voltak munkásságának a fő témái? Kikkel állítható életműve párhuzamba? Mi adja szemléletének eredetiségét? Milyen a recepciója, utóélete? Ezekre a kérdésekre keresem a választ.

Mi alkotja a demokratikus politikai közösség kohézióját?

Mi kapcsolja össze az egy országban élőket, ha helyzetük és hátterük nagyon eltérő, világnézetileg pedig áthidalhatatlan különbségek választják el őket egymástól, ugyanakkor nem kívánnak folyamatos polgárháborút folytatni egymással? Mi teszi őket politikai közösséggé? Mi alkotja a politikai közösség kohézióját? Mindenekelőtt az, hogy tagjai olyan játékszabályokat, eljárási formákat, szocializációs mintákat alakítanak ki közösen újra és újra, amelyeket mindenki begyakorol, betart és betartat. Ez együtt jár azzal, hogy legkisebb közös többszörösként a politikai közösség valamennyi tagja elfogad néhány közös alapértéket: az egyenlő emberi méltóságot, a szabadságot és a demokráciát, a hatalom forrásaként a népszuverenitást, és a hatalom önállósodásának és koncentrációjának ellenszereként a hatalommegosztás, a fékek és ellensúlyok – állandó fejlesztésre és megújításra szoruló – rendszerét.

A meggyőződés, a lelkiismeret magánügy, a magánszféra egyre táguló határai pedig elfogadottak, amelytől elszakadt a politikai közösséghez tartozás kritériuma – utóbbit a jogok és kötelességek egyenlősége, az egyének közösségi cselekvései határozzák meg. A külső kényszer visszaszorítása és visszaszorulása, a személyes uralom megfékezése a társadalmi integráció, a politikai közösség kohéziójának önkéntes, szabad és állandóan meg- és újrateremtendő kifinomult formáit feltételezi. Ezek, ha léteznek, elfogadottak és hatnak, távolról magától értetődőknek, adottságoknak látszanak. Akkor érezhetjük, hogy mennyire nem így van, amikor valami miatt nem működnek. Akkor, amikor a zsarnokság, a személyes uralom dúvad-állama fiktív ellenségképpel rendkívüli állapotot teremt, és a védekezés szükségességére hivatkozva a permanens mozgósítás jegyében teljes körű hatalom-összpontosítással osztja ketté a társadalmat kizsákmányoló, kitartott kegyencekre és kizsákmányolt, kiszolgáltatott páriákra.

Holott, ahogy a Fogalmazványban írja: „Az állam nem merő erőszakszervezet, a modern európai állam pedig csak egészen kis részben az. Másfél ezer éves görög-római előkészítés után, másfél ezer éves keresztény társadalomszervezési munka alapján a háromszáz éves modern újkori állam alkotmányos fejlődése az államot túlnyomó részben erkölcsi személyiséggé tette, mely most azon a ponton van, hogy hatalomkoncentrációból fokozatosan átalakul a tárgyilagos szakszolgálatok szervezetévé. Négy évtizedes marxista-leninista-sztálinista gyakorlatnak sikerült ezt a háromezer éves kultúrfejlődést megfordítani, és az államot ismét emberséget, adott szót, kölcsönösséget nem ismerő dúvaddá tenni. A legsürgősebb feladat ennek a dúvad-államnak minden megnyilvánulását felszámolni. Elég volt abból az ostobaságból, mely burzsoá specialitásoknak nyilvánította a szabadság történetileg kialakult technikai biztosítékait, melyek hosszú időre visszanyúló történeti fejlődés eredményei, s melyeknél jobbat eddig senki nem talált, a népképviseleti alkotmányt, a szabad választásokat, a közigazgatás bírói ellenőrzését, az államhatalmak elválasztását, a szólás- és sajtószabadságot.” (Bibó István összegyűjtött írásai. I. Az európai politikai fejlődés értelme. Szerk.: Dénes Iván Zoltán. Budapest, Pesti Kalligram Kiadó, 2016, 246–257. o., idézet: 251. o.)

Életrajz

Bibó István 1911. augusztus 7-én született Budapesten. Apai ágon sok nemzedékre visszamenően (feltehetően Erdélyből származó, majd Kiskunhalason megtelepült) mezővárosi református kisnemesi – „negyedik, ötödik vagy hatodik generáció óta latin iskolát végzett” – értelmiségi, anyai ágon (valószínűleg évszázadokkal korábban Elzászból betelepült francia vagy német) pesti katolikus tisztviselő-értelmiségi családból származott.

Édesapja, (idősebb) Bibó István (Kecskemét, 1877–Szeged, 1935) nonkonformista, autonóm egyéniség volt, magántudós, amatőr filozófus és néprajzos, kultuszminisztériumi hivatalnok, főhivatalnok, a Szegedi Egyetemi Könyvtár igazgatója. Rokonszenvezett a demokratikus forradalommal, elutasította a Tanácsköztársaságot, kezdeményezte a Magyar Néprajzi Társaság társadalomtudományi szakosztályát, a Szegedi Alföldkutató Bizottságot, a Széphalom folyóiratot, szerkesztette a Társadalomtudományt és a Népünk és Nyelvünket. „Életét a […] hivatalos államszervezet és a hivatalos tudomány keretei között, ez utóbbinak inkább a perifériáján, inkább magántudósként, de azokkal szembe nem szállva töltötte, de bennük, főleg a minisztériumi bürokráciában helyét igazán sohasem találta meg, s mindig új meg új munkaköröket és feladatokat keresett, tudományos lapok szerkesztését, tudományos társulatok összehozását, népművelést, könyvtártervezést, ahol a hivatal szorításától aránylag mentesen lehet hasznos és tárgyilagos munkát végezni a magyar tudomány és a magyar nép szolgálatában.” (Bibó István: „Lexikoncikk-tervezet id. Bibó István munkásságáról”. In: Életút dokumentumokban. Bibó István 1911–1979. Vál.: Huszár Tibor, szerk.: Litván György, S. Varga Katalin. Budapest, 1956-os Intézet–Osiris–Századvég, 1995, 70–71. o.)

„Filozófus alkat volt, inkább a magántudósok fajtájából. Az elején próbált valami rendszeralkotás felé orientálódni, aztán elaprózta magát különféle témák között. Van egy igen jó kis néprajzi monográfiája a primitív emberek világáról, van egy vesszőparipája, a számok szociológiai és kultúrhistóriai jelentése. […] egy tudományt szeretett volna kiépíteni, és ezt ő úgy nevezte, hogy néplélektan, közelebbről: magyar néplélektan. Ebben volt egy kis magyar nemzeti parasztromantika, volt egy kis népjellemelemzés – és ő sem tudott ebből többet kihozni, mint azután Németh Lászlóig bezárólag sokan mások. De ennek az alapmagatartásnak volt egy úriembernél szokatlan eleme: erős szolidaritás volt benne a magyar paraszti néppel anélkül, hogy különösebb éles nacionalizmus lett volna.” (Bibó István összegyűjtött írásai. III. Az önrendelkezés legitimitása. Szerk.: Dénes Iván Zoltán. Pesti Budapest, Pesti Kalligram Kiadó, 2020, 1100–1101. o.)

Édesanyja, Graul Irén (Budapest, 1889–1979) a világ és az emberiség megjavíthatóságában töretlenül bízó, tolsztojánus humanista, műkedvelő irodalomértő és festegető, sokoldalú személyiség volt. „[…] morális alkat, aki […] rendkívül szeretett a hozzá közel álló férfiak munkáiba beleolvasni; nagy stiliszta volt.” (Uo., 1104. o.) Mindketten értelmiségi kört generáltak maguk körül ott, ahol laktak – 1925-ig Budapesten, utána Szegeden. Két gyermekük született, István és Irén (Bibó Irén, Budapest, 1913–1971). Az édesapa 1935-ben váratlanul meghalt, az édesanya igen hosszú ideig élt.

Bibó István 1940-ben megnősült. Felesége, Ravasz Boriska történelem–latin szakos középiskolai tanár, Ravasz László református püspök lánya volt. Egy fiuk (István, 1941) és két lányuk (Anna, 1945 és Boriska, 1949) született. Anna nyolcévesen meghalt.

Meghatározó történelmi élmények

1. A történelmi Magyarország felbomlása

Bibó István azt szerette volna elérni, hogy a második világháborúban győztes nagyhatalmak ne essenek abba a hibába, amit az első világháború után elkövettek. Nyolc-tíz évesen első meghatározó történelmi élménye a történelmi Magyarország felbomlása volt. A döntéshozók a határokat sok esetben kifejezetten rosszul, olykor hebehurgyán, az önrendelkezés elvét pillanatnyi hatalmi érdekek alapján módosítva állapították meg. Az első világháború lezárása után a győztes nagyhatalmak ugyanis az önrendelkezés elvét felemásan alkalmazták, rovására teret engedtek mindenféle stratégiai, vízrajzi, közlekedési, hadászati szempontnak, az Osztrák–Magyar Monarchia utódállamai pillanatnyi érdekeinek és korlátozatlan étvágyának. Emiatt olyan békeszerződést kényszerítettek az akkor – négy évszázad után ismét független – Magyarországra, amely nem magyar nemzetiségek által lakott területeket, vegyes (magyar és nem magyar) nemzetiségű területeket és kizárólag magyarok lakta területeket egyaránt elcsatolt az országtól. A függetlenné vált, új magyar demokratikus köztársaság vezetői 1918–19-ben nem tudták elfogadni a győztesek feltételeit. A négyéves világháború után és a polgárháború veszélye miatt nem rendelkeztek olyan hadsereg fölött, amely szembeszállhatott volna a francia, cseh, román és szerb megszálló katonasággal. Ez a helyzet rendszerváltásokhoz és polgárháborúhoz, kommunista diktatúrához, ellenforradalmi kormányzáshoz, katonai megszálláshoz vezetett. A kommunista diktatúra 1919 tavaszán szembeszállt a cseh, nyáron pedig a román inváziós seregekkel. A bukása után felálló ellenforradalmi kormányzatok viszont – az akkor már Budapestet és a Dunántúl egy részét megszálló román csapatok visszavonásáért cserébe – 1919 őszén elfogadták és 1920. június 4-én aláírták azt a békeszerződést, amit a demokratikus köztársaság nem hagyott jóvá.

A győztes nagyhatalmak és szövetségeseik méltánytalan és hosszú távon elfogadhatatlan, a demokrácia kiépítését és konszolidálását megakadályozó békeszerződést korántsem csak Magyarországra kényszerítettek rá. Németországtól Törökországig, a versailles-i békeszerződéstől a sèvres-i döntésig ugyanezt tették másokkal is, ami előbb-utóbb komoly, súlyos visszahatást váltott ki. Az Oszmán Birodalom helyébe lépő Törökország, Musztafa Kemal Atatürk vezetésével, katonai erővel verte vissza az Anatóliába behatoló, Ankarát fenyegető görög seregeket. Németországban viszont a weimari demokratikus köztársaság a békeszerződés megalázó és elfogadhatatlan feltételei és következményei miatt nem tudta magát konszolidálni.

A nem magyarok által lakott területek elszakadásával az önrendelkezés elve érvényesült, amit előbb-utóbb meg lehetett volna emészteni, és el lehetett volna fogadni. A vegyes lakosságú területek elcsatolása esetében konszenzusra, megegyezésre, népszavazásra kellett volna törekedni, ahol és amikor csak lehetett. Túlnyomó részben azonban nem ez történt. A csak magyarok lakta területek elszakítása pedig nyilvánvalóan az önrendelkezési elv durva megsértését jelentette. Ez viszont Magyarországról és a magyarok lakta határon kívül került területekről nézve elfedte a nem magyar nemzetiségű területek elszakadását és a vegyes lakosságú területek – esetről esetre lakossági döntést igénylő – elcsatolását. Így az elfogadható és az elfogadhatatlan összecsúszott, és elfogadhatatlanná tette azt is, ami a trianoni békeszerződésben jogos volt. A magyar kül- és belpolitika emiatt a revizionizmus kényszerpályájára kényszerült, ami viszont meggátolta a demokrácia érvényesülését.

A magyar állam, amikor 1938-ban és 1940-ben lehetősége nyílt rá, a náci Németország és a fasiszta Olaszország döntése alapján visszaszerezte a történelmi ország északi és délkeleti területeit (a Felvidék egy részét és Észak-Erdélyt). Amíg nem kapta meg Észak-Erdélyt, addig magyarokként hivatkozott az erdélyi magyar zsidókra. Amint bevonult oda, ellenségként bánt velük. Ám nem állt meg a magyarok lakta területeknél. 1939-ben és 1941-ben a magyar hadsereg meghatározóan nem magyarok lakta területeket is megszállt északkeleten (Kárpát-Ukrajnában) és délen (a Délvidéken). Ez utóbbi területre, Jugoszláviába 1941 tavaszán háborús megszállóként vonult be, a túlnyomórészt románok lakta Dél-Erdély visszacsatolása érdekében pedig hadat üzent. De nem az azt birtokló és a németekkel szövetséges Romániának, hanem a Szovjetuniónak, hogy a biztosnak tekintett német győzelem után megkaphassa egész Erdélyt. A visszacsatolt területeken a nem magyarokkal szemben nem a meghirdetett föderatív, kisebbségvédelmi politikát valósította meg, hanem megszállóként viselkedett. Igaz, kevés ideje volt rá a szomszéd országok korábbi és későbbi, brutális és erőszakos etnikai homogenizáló, megszálló politikájához képest. Ám ez nem mentség.

A Trianonban elkövetett hibát a győztes hatalmak a második világháború utáni párizsi békeszerződésben – némileg tovább rontott formában – a Szovjetunió hódító politikája miatt 1947-ben megismételték. A szovjet megszállás alapján kiépülő kommunista diktatúra pedig a békeszerződést, beleértve a határon kívül élő magyar közösségek kérdését a soával, a világháborús veszteségekkel és a szovjet csapatok okozta szenvedésekkel együtt tabuvá tette. Emiatt megemésztetlen és feldolgozatlan maradt mindaz a kiszolgáltatottság, sérelem, félelem, fájdalom és veszteség, amely máig mérgezi a magyar egyének és közösségek életét Magyarországon és az ország határain kívül. A sok feldolgozatlan sérelem és félelem viszont akadályozza a demokratikus politikai kultúra, a demokratikus közösségi identitás pozitív szocializációs mintáinak megalkotását. Elégtételkereséssel, áldozatszereppel, párhuzamos, egymással szemben álló emlékezetépítésekkel, szimbolikus polgárháborúk gerjesztésével, politikai hisztériákkal.

A hiba elsősorban az volt, hogy diktálták a békét. Méghozzá úgy, hogy nem ismerték a háborút kiváltó helyzetet. Ezzel függött össze, hogy nem következetesen, hanem felemásan alkalmazták az önrendelkezés elvét. S amiatt sem, mert a demokráciáknak nem voltak olyan kifinomult eljárásaik a béketárgyalásokra, mint a 18–19. századi uralkodóknak és arisztokratáknak. Ezért büntették a legyőzötteket, ahelyett hogy a kiváltó okok megoldását segítették volna a béketárgyalásokkal, amivel elfogadhatóvá tették volna a legyőzöttek társadalomépítő feladatainak hosszú távú megoldását. Nem helyettük, hanem a megbillent, kizökkent európai egyensúly helyreállítása érdekében.

Mindezt Bibó István abban a – be nem fejezett, végső formát nem kapott és címzettjeihez soha el nem jutott, hatalmas – kéziratában gondolta végig, amelyet Az európai egyensúlyról és békéről. Békecsinálók könyve címmel 1942–1944-ben vetett papírra, s amely halála után a hagyatékában maradt fenn. (Bibó István összegyűjtött írásai. I., 490–735. o.) Abban a szerző a nemzetépítési folyamatok, a nemzeti traumák, a politikai kultúra eltorzulásai s a politikai hisztériák közötti összefüggéseket elemezte és értelmezte. Mindenekelőtt és elsősorban a francia forradalom majd százéves konszolidálhatatlanságát és annak európai következményeit, a német politikai hisztéria okait és történetét, Franciaország félelmét és az olasz önbizalom betegségét, a kelet-európai kisállamok politikai kultúrájának torzulásait. A jó békekötést az adott helyzet megértésével, azonosításával és az azt kiváltó okok, félelmek és élmények felismerésével, tehát történelmileg és pszichológiailag megalapozott, a korabeli sematikus értelmezésektől gyökeresen különböző politikai diagnózissal és terápiával, s a jó békekötés technikájának felvázolásával kísérelte meg elősegíteni.

A kéziratot Bibó Istvánnak nem sikerült eljuttatnia a béketárgyalások szakértőihez. Annak ellenére, hogy 1945 végén Karl Mannheim, a London School of Economics tanárának segítségét is megpróbálta megnyerni ahhoz, hogy a kézirat angolra fordított, első nyolcvan oldala anyanyelvi lektorálás végett megfelelő kezekbe kerüljön. 1946-ban legalább azt szerette volna, hogy a kéziratnak a kelet-európai kisállamokra vonatkozó része célba érjen. Ez sem sikerült. A fordítás befejezésére, végső formába öntésére és kinyomtatására nem volt idő, ezért kéziratban maradt. Végül magyarul publikálta a hazai politikai közvélemény számára cikksorozatban, majd röpiratban, A kelet-európai kisállamok nyomorúsága címmel. (Bibó István összegyűjtött írásai. I., 824–890. o.) Ez volt Bibó István – nemzetközi jogi és jogbölcseleti doktori értekezését leszámítva – egyetlen, életében hazájában megjelent könyve. A párizsi békeszerződést tehát nem sikerült befolyásolni. Annak hazai megemésztését viszont megpróbálta elősegíteni 1946 októberében A békeszerződés és a magyar demokrácia című esszéjével. (Bibó István összegyűjtött írásai. I., 891–914. o.)

A nemzetközi konfliktusfeloldás és a jó békekötés kérdései Bibó Istvánt régóta foglalkoztatták. Egyetemistaként esettanulmányokban Elzász-Lotaringia, a Visztula-korridor, Macedónia, Trákia és Dél-Tirol vitás területi kérdéseinek megoldására tett kísérletet. Nemzetközi jogi doktori értekezése, A szankciók kérdése a nemzetközi jogban pedig arra mutatott rá, hogy míg a nemzeteken belüli jog a fejlettebb és szankciókat is tartalmazó polgári joghoz, addig a nemzetek közötti, nemzetközi jog a polgári jog előtti, fejletlenebb állapothoz áll közel, és a partnerek kölcsönös együttműködését feltételezi, amely nem kényszeríthető ki.

A nemzetközi államközösség együttműködésének és a helyi konfliktusok megoldásában játszott szerepének a továbbgondolását és továbbfejlesztését találjuk Bibó István 1976-ban Nagy-Britanniában megjelent The Paralysis of International Institutions and the Remedies. A Study of Self-Determination, Concord Among the Major Powers, and Political Arbitration című könyvében (Sussex, The Harvester Press, Hassocks, 1976). Az esettanulmányok – feltehetően terjedelmi okokból – kimaradtak a kötetből. A német egyesítés, a kelet-európai kisállamok, köztük Magyarország területi állományának, önrendelkezésének, nemzetté válásának, szomszédjaihoz fűződő viszonyának és a nemzetközi államközösségen belül elfoglalt helyének taglalásai más, súlyosabb okból nem szerepelhettek benne. Nyilvánvalóan azért, mert 1965 és 1974 között, amikor Bibó István a ciprusi és a közel-keleti esettanulmányokat és értelmezési keretüket megírta, a németkérdés, a független, demokratikus kelet-európai országok, Magyarország békeszerződései és a határon kívüli magyar közösségek helyzete tabutémák voltak a szovjet birodalom által megszállt vazallus államokban, így Magyarországon is. (Bibó István összegyűjtött írásai. III., 545–820. o.)

A könyv angliai megjelenése a magyar hatóságok részéről igen komoly rosszallást keltett. Külföldi visszhangját viszont igencsak behatárolta, hogy a könyv a ciprusi és a közel-keleti konfliktus értelmezését, elemzését és a konfliktus megoldására tett részletes javaslatot nem foglalta magában.

2. Autokrata állam, anakronisztikus társadalom

Ígéretes, nagy tehetségű pályakezdő jogfilozófusként és jogászként, a politika iránt komoly érdeklődést mutató értelmiségiként Bibó István meghatározó élménye a két világháború közötti, a balti köztársaságokhoz, Lengyelországhoz, Spanyolországhoz és Portugáliához hasonlóan autokratikusan kormányzott Magyarország anakronisztikus társadalmi szerkezete, s ezen belül különösen a parasztság elnyomott helyzete, társadalom alatti élete volt. Az, hogy a földművelők többsége a civilizált urbánus élet lehetőségétől megfosztott, a felette elhelyezkedő úri világ által kizsákmányolt, a maga helyzete ellen elkeseredetten lázadó, az urbanizáció civilizációs vívmányait, a méltóságteljes életet reménytelenül igénylő, ezért hagyományos paraszti kötelezettségeit szabotáló, azok elől – jobb híján – önpusztításba menekülő paraszti életet élt. Ezen a helyzeten – a népi írók harmincas évek végén politikai formát öltő radikális mozgalmához, a Márciusi Fronthoz (a későbbi Nemzeti Parasztpárt elődjéhez) csatlakozó Bibó István szerint mindenekelőtt – a nagybirtokrendszer felszámolásával, a nyugat- és észak-európai országok mezőgazda polgárainak mintáival és az alföldi tanyás mezővárosok, mindenekelőtt Nagykőrös, Kecskemét és Cegléd paraszti polgárosodása vívmányainak elterjesztésével, a mezőgazdaságból élő, önálló kisvállalkozók példájával és szövetkezésével, az agrárurbanizáció országos kiépítésével lehet és kell változtatni.

A hagyományos vezető réteg azonban magától értetődőnek tekintette a hagyományos úr-szolga viszonyt. Az ellene lázadók között viszont – nem kevéssé a történelmi Magyarország felbomlásának megemészthetetlensége miatt – teret nyert az etnoprotekcionista közbeszéd, a nemzeti egoizmus, és annak alaptétele, a parasztság etnicizálása és mitizálása.

Az etnicista értelmezést a leghatásosabban Szabó Dezső fogalmazta meg a húszas években. Szerinte a magyar államra és társadalomra katasztrofális következményekkel járt az, hogy a négyszáz évig Magyarországon uralkodó Habsburg-dinasztia székhelye Bécsben volt, s emiatt az ország középpontja a Habsburgok uralkodásával Budáról külföldre került. Az arisztokrácia a Habsburgok kreatúrája lett, a középosztály pedig elsősorban zsidókból, németekből és szlávokból tevődött össze. Velük szemben a magyar nemzeti jelleget a parasztság őrizte meg. Ezért a Habsburg-hódítás, a zsidó, német és szláv befolyás és hatás ellenszere, minden megújulás forrása a parasztságból kellett hogy merítsen.

A parasztság viszont olyan társadalmi osztálynak számított, amely nemhogy nem kínálhatott megoldási mintákat a modernizálódó társadalmak civilizációs problémái számára, hanem maga is a legmélyebb válságban volt, és elnyomott állapotából ki akart törni. Ezzel szemben az 1945-től Magyarországon berendezkedő kommunista diktatúra ideológiai sémái Prokrusztész ágyába szorították bele. Nem a nagyobb szabadság, hanem a teljes kiszolgáltatottság – a szolgaság, a röghöz kötés, az állami nagybirtokrendszer, az új jobbágyság, a proletarizálódás – jegyében.

Holott Bibó István úgy látta, hogy semmiféle végső világmagyarázat, megváltó séma, filozófiai rendszer, valláspótlék, semmilyen kirakós játék egyedüli és végső megoldásának képzete, semmilyen indoktrináció sem pótolja, csak elfedi és fokozza az egyéni és kollektív magára hagyatottság gerjesztette félelmeket. Azokat a félelmeket, amelyek olyan helyzetekhez kapcsolódnak, amelyeket a személyes uralom már nem, a személytelen szolgáltatás még nem határoz meg. Azokat a politikailag cseppfolyós helyzeteket, amelyek politikai kultúrája és szocializációja, a közösségi értékelés és magatartás mintái a félelem elharapódzása miatt kedveznek a személyes uralom újjászületésének. A legitim állapot fokozatos kialakítása, a demokratikus rendszer megalapozása feltételezi, hogy megértsük és tudatosítsuk, miért alakult ki a félelmi helyzet. Ha eddig eljutottunk, akkor megkereshetjük, hogy azt hogyan lehet feloldani. Mindez a helyzet felismerésére és a félelemmennyiség csökkentésére irányuló egyéni és kollektív erőfeszítéseket igényel és feltételez.

Másképp fogalmazva, azt igényli és azt feltételezi, hogy megkeressük: a „demokratikus szabadság egyenlő önrendelkezés egyenlő nemzetállam, nemzetállam egyenlő nacionalizmus egyenlő fasizmus és háború” egyenletsorokban hol a hiba. A nacionalizmus (amely a nemzeti érzést, tehát a patriotizmust, a nemzetté válás programját, annak folyamatát és az adott nemzet mások felett állását, magasabbrendűségét, tehát a pejoratív értelemben felfogott nacionalizmust egyaránt jelöli) ugyanis nem önálló ideológia, egyáltalán nincs önálló elve.

Önálló ideológia a konzervativizmus, a liberalizmus és a szocializmus. A liberalizmus elve a szabadság. A szocializmus a liberalizmus szabadságelvű továbbfejlesztése, a szabadságtechnikák és a szabad vállalkozás továbbvitele, az egyenlőség és a társadalmi igazságosság jegyében. A tekintélyi-arisztokratikus elven alapuló konzervativizmus mára anakronisztikussá vált, ugyanis az emberi minőségek egyenlőtlensége, a születési kiváltságrendszer mint érvényes normarendszer, a születési szelekció elvesztette érvényességét, s az öröklött rang és az öröklött vagyon (a mamuttulajdon) kiváltságai szemben állnak a szabadsággal, az egyenlőséggel és a társadalmi igazságossággal. A (pejoratív értelmű) nacionalizmusok viszont kölcsönösen érvénytelenítik egymást. A nacionalizmus sikerei mögött a nemzet ténye húzódik meg. Az uralmi és agresszív elemek a nemzetté válás zavaraival, a politikai kultúra deformációjával, az önrendelkezés elvének elsikkasztásával vagy felemás alkalmazásával függnek össze. Azzal, ami a személyes uralomtól a személytelen szolgáltatás irányába mutató, hatalomhumanizáló politikai vállalkozásnak, a szabadság és a demokrácia elvein alapuló társadalomszervezés nagy kísérletének több ponton is a zsákutcája, s amelyből meg kell találni a kitörés lehetőségeit.

3. Mi a magyar?

A nemzeti sajátosságok és a nemzeti történelem régi toposza volt a közbeszédnek Európában. Közép-, Kelet- és Dél-Európában, így Magyarországon a 19. században, olyan sztereotípiákat alakítottak ki, amelyek a helyi hagyományok védelmét, a nyugati intézmények importját s a kettő egyeztetését szolgálták. A magyar történelmi hagyományt az alkotmányossággal azonosították, a magyar nemzetet pedig olyan bátor, harcias, politizáló, saját ügyeit megvitató és abban döntő, eredetileg keleti népnek tartották, amely Kelet és Nyugat között közvetít. Saját alkotmányos hagyományai miatt ugyanis alkalmas arra, hogy a nyugati intézményeket adaptálja. A nyugati intézmények importját és elterjesztését, a jogkiterjesztő asszimilációt a történelmi Magyarország hivatásának, létjogosultsága igazolásának, civilizációs missziójának tekintették. A protoliberális és liberális nemzetfelfogást és nemzetépítő stratégiát az 1780-as évektől a 19. század közepéig, Hajnóczy Józseftől Kossuth Lajosig (Takáts József kategorizálását követve) az ősi alkotmány, a felvilágosult kormányzás, a csinosodás (a civilizálódás) és a nemesi republikanizmus politikai nyelvén fejtették ki. Célközönségük a – Habsburg Birodalmon belül egyedüli rendi pluralista – magyar nemesi politikai közvélemény volt.

A program legfőbb eredményei az 1848-as törvényekben testet öltött rendszerváltó és társadalomátalakító vívmányok: a jobbágyfelszabadítás, a törvény előtti egyenlőség, a közteherviselés, a népszuverenitáson alapuló népképviselet, a törvényhozásnak felelős kormány, a hatalmi ágak szétválasztása, a hatalmak megosztása. A felelős kormány kezdeményezte – az Orosz Birodalom hódító törekvéseinek kivédése s az alkotmányos német egység előmozdítása érdekében, a dinasztiák közötti egyensúlyt az alkotmányos országok egyensúlyával felváltó Európa megteremtése végett – Magyarország és az Osztrák Császárság politikai és gazdasági szövetségét. Ám az nem úgy és nem olyan alapon valósult meg, amiért kezdeményezték. Több mint egyéves háború, nemzetiségi polgárháborúk, Európa két legnagyobb hadseregének, az osztrák és az orosz hadseregnek a hadjáratai után, 1849 nyarának végén az osztrák abszolutizmus berendezkedett Magyarországon. Tizennyolc évvel később Magyarország az Osztrák Császárság társországa lett.

Az Osztrák–Magyar Monarchia – s benne a soknemzetiségű, történelmi Magyarország – ötvenegy évig állt fenn. Ahogy szaporodtak annak a jelei, hogy a nem magyar nemzetiségek, a horvátok, a szerbek, a szlovákok és a románok a nemzeti liberalizmus jogkiterjesztő, asszimilációs stratégiájával tömegesen nem asszimilálhatók, úgy vált szét egymástól, és került szembe egymással a jogkiterjesztés és az asszimiláció politikája, ami a nemzeti liberalizmus kiürüléséhez és a nemzeti konzervativizmus és a jobboldali radikalizmus megerősödéséhez vezetett.

A történelmi Magyarország – az első világháború befejezését követő – felbomlásának (felemás jelleggel és rossz kivitelezéssel nehezített) sokkja a lineáris történelmi fejlődési sémával szemben a ciklikus magyarázó sémának, a nyugatos modernizációval szemben a nemzeti jelleg védelmének, a modernizáció igenlésével szemben a modernitásellenes modernizmusnak, a jogkiterjesztéssel szemben a jogfosztásnak, az asszimilációval szemben a disszimilációnak, a Nyugathoz felzárkózással szemben az etnoprotekcionizmusnak kedvezett.

A nemzetkarakterológiai beszédmód egyre meghatározóbbá vált, s azon belül az átértelmezett nemzeti historizmus mellett nemzeti ontológiák, a nemzeti jelleg időtlen sémái terjedtek el. A nemzeti egoizmus, az etnoprotekcionizmus, a homogén nemzetállam kollektivista politikai nyelvein fogalmazták meg őket. Olyan politikai nyelveken, amelyek a szociáldarwinizmus mezőnyében helyezkedtek el.

A harmincas évek magyarországi nemzetkarakterológia-vitái egyszerre jelentették a nemzeti történelem hanyatlástörténeti újraértelmezéseit, nemzetkarakterológiai sztereotípiák, nemzeti ontológiák megalkotásait és kollektív identitásprogramok megfogalmazásait. Az idegen hódítás, befolyás és hatás ellenségképével a parasztság mitizálását, a nem magyar nemzetiségek elszakadása miatt a sikeresen asszimilálódók, elsősorban és mindenekelőtt a zsidók megbélyegzését és valamilyen nemzeti jelleg meghatározását állították szembe.

Bibó István ezt az etnoprotekcionista hagyományt törte meg és bontotta fel. Azt a politikai nyelvet, műfajt, tematikát és érvelésmódot, amit édesapjától, Szabó Dezsőtől és a rá egy időben nagy hatást gyakorló Németh Lászlótól tanult, olyannyira, hogy ifjúkorában szinte „apanyelve” volt.

Nyugat-európai tapasztalatai alapján Bibó István így összegezte a külföldiek Magyarországról alkotott képét: Magyarország az európai egzotikum része, kultúrája túlpolitizált, görcsös, állandó önigazolás jellemzi, s a külföldiek számára a leginkább a nemzetközi kultúrájú arisztokrácia kultúrája és viselkedése érthető. A külföldiek magyarokról alkotott képét viszont ő nem bélyegezte meg, és nem is kárhoztatta, hanem megértette. Mindenekelőtt azt értette meg, hogy ez a kép nem egyszerűen felületes, és nem ellensúlyozható semmiféle propagandával. Ez a kép ugyanis Magyarország belső viszonyaiból, merev és anakronisztikus társadalomszerveződéséből, társadalmi értékelési és magatartásmintáinak arisztokratizmusából, a demokrácia hiányából következik. Változtatni is Magyarországon, demokratikus társadalomszerveződéssel lehet rajta.

Ez az értelmezés volt az első azok sorában, amelyekkel Bibó István elszakadt az etnoprotekcionista hagyománytól. A következő az volt, hogy leszámolt a közösség mitizálásának különböző formáival. Azzal, hogy bárki a szó szoros értelmében közösségeket alanyoknak tekintsen. Alanyok, cselekvő emberek ugyanis csak az egyének lehetnek.

Ugyancsak elvetette a parasztromantika minden változatát. Azt is, miszerint a parasztság lehetne és kellene hogy legyen a nemzet megújulásának a forrása. Nem lehet az, hiszen maga is válságban van, és polgárosodni, városiasodni szeretne. Szembefordult azzal a közhittel, hogy a nemzeti jelleg programszerűen megalkotható, létrehozható. Az ugyanis vagy van, vagy nincs, kialakulni pedig csak konkrét feladatok eredményes megoldása során képes. A programszerűség csupán valami díszítményt, cicomát eredményezhet.

Az európai egyensúlyról és békéről. Békecsinálók könyve című kéziratának írása során továbbment: feltárta a nemzeti jelleg mitizálása mögötti felsőbbrendűség-igény és kisebbségi érzet, az elégtételkeresés és áldozatszerep gyökerét. A közösség megrázkódtató, traumatikus történelmi félelmeiből és az azok mögött meghúzódó élményekből származó politikai hisztériát, annak mechanizmusát és feloldási módját.

Ezzel hozta összefüggésbe azt a kontraszelekciós mechanizmust, amelyet Németh László – pontosan, de rossz kontextusban – leírt. Azt, miszerint a nemzeti elit tagjai közül az 1860-as évek és 1944 között az opportunisták boldogultak, míg az értékesek peremre szorultak. Ez – úgy látta – valódi kontraszelekció volt, ami nem a mintaadók nemzeti vagy nem nemzeti jellegével, nem az asszimilációval függött össze. Azokhoz a politikai konstrukciókhoz kötődött, amelyek a politikai hisztériáknak, a közösség félelmeinek a következményei voltak. Mindenekelőtt a történelmi Magyarország felbomlásától való félelemnek.

Az Eltorzult magyar alkat, zsákutcás magyar történelem című esszéjében nem arra kapunk választ, hogy az eltorzult magyar alkattal szemben milyen az ép, nem torz, egészséges magyar alkat. A furcsa című esszé ugyanis a magyar politikai hisztéria okait és történetét tárta fel. Úgy, hogy miközben szerzője az új tematikát kidolgozta, egyúttal érvénytelenítette a nemzetkarakterológia, a nemzeti ontológia, a nemzeti historizmus s a nemzeti hanyatlástörténet témáit, előfeltevéseit, érveit s a nemzeti egoizmus politikai nyelvét. A nemzetialkat-diskurzust dekonstruálja, s annak az elit kontraszelekciójára vonatkozó tételét a magyar politikai hisztéria okainak és történetének kontextusában értelmezi át. A dekonstrukció folyamata és az abból kibomló hisztériaelemzés együttese a magyarázata az esszé címe és tárgya közti feszültségnek. (Bibó István összegyűjtött írásai. II. Demokratikus közösségi értékelési és magatartásminták. Szerk.: Dénes Iván Zoltán. Budapest, Pesti Kalligram Kiadó, 2018, 316–374. o.)

4. Zsidókérdés

Bibó István – a történelmi Magyarország felbomlásával és a parasztság helyzetével szorosan összefüggő – meghatározó élménye a zsidókérdés volt. A politikai közbeszéd etnoprotekcionista, nemzeti egoista változatának az a toposza, amely szerint Magyarországon minden baj forrása a 19. század második fele és a két világháború között végső fokon a magyar etnikumot kiszorító zsidó és német gazdasági és kulturális térfoglalás volt. Eszerint – ugyancsak Szabó Dezsőt idézve – kisebbségi többségek, a Magyarországon többségi helyzetbe került zsidók és németek, egyre kizárólagosabban pedig a zsidók a magyarokat saját hazájukban kisebbségi helyzetbe szorították, amin a magyarok javára, a zsidók háttérbe szorításával, a gazdasági és a szellemi életben elfoglalt számarányuk állami szabályozásával, visszaszorításával kellett és lehetett változtatni.

Az etnoprotekcionista antiszemitizmus, a redisztributív állami konzervativizmus és szélsőjobboldali radikalizmus jegyében korlátozták 1920-ban a zsidó egyetemi hallgatók felvételi számát (numerus clausus), 1938-ban pedig a zsidók gazdasági és értelmiségi pályákon betölthető arányszámát. A náci terjeszkedéshez igazodva, az annak nyomán megerősödő szélsőjobboldali radikalizmus kivédésére s a revizionista külpolitika jegyében viszont a konzervatív kormányzat által kezdeményezett antiszemita törvényhozás eljutott a számarányok állami szabályozásától a faji törvényekig.

Magyarország német megszállása (1944. március 19.) után a németeket kiszolgáló végrehajtó hatalom megfosztotta maradék állampolgári jogaitól a zsidókat, elkülönítette, kirabolta őket, majd erőszakszervei segítségével egykori állampolgárait átadta a megszálló németeknek, hogy azok deportálják őket. Így a magyar állam 1944 tavaszán és nyarán – a második világháború vége felé, akkor, amikor a németek veresége már bizonyossággá vált – tettestárssá vált a harmadik legnagyobb európai zsidó közösség megsemmisítésére irányuló, a teljes vidéki zsidóság meggyilkolását okozó, ipari méretű népirtásban, amit 1944 őszén és telén követett a budapesti zsidók egy részének a legyilkolása. Összesen közel félmillió embert (öregeket, gyerekeket, nőket, férfiakat és csecsemőket) irtottak ki, ami Magyarország háborús emberveszteségének kétharmadát tette ki.

A megbélyegzéssel, elkülönítéssel, jogfosztással, kirablással és deportálással olyan mobilitási és meggazdagodási mintát alakítottak ki és tettek elfogadottá sokak számára, amelynek zsákmányszerző technikáját (kinézem valaki boltját és lakását, elvitetem az illetőt és családját, kiigénylem a boltot és a lakást, beülök a boltba, és beköltözöm a lakásba), a belső gyarmatosítás szovjet modellje jegyében, a kommunista diktatúra a magyarországi németeken, majd a magyar társadalom valamennyi osztályán, saját pártbeli lehetséges riválisain, a szomszédos országok (a Szovjetunió, Csehszlovákia, Románia, Jugoszlávia) kormányai pedig az ott élő magyar közösségeken gyakorolt, s a vélt vagy valós politikai ellenféllel szembeni gyakorlat, mint pozíciószerzés, ma korántsem ismeretlen.

Bibó István a „zsidókérdés”-sel kapcsolatban nagy utat járt be. Az út elején az állampolgárok közötti megkülönböztetés gyerekkori, spontán filoszemita gesztusait olvashatjuk a visszaemlékezéseit tartalmazó tévéinterjúban: azt, hogy antiszemita plakátokat tépett le, Éljenek a zsidók! feliratú cédulát tett ki, amiért megpofozták, egyik játszópajtását pedig megfeddte, mert az egy kislányt azért nem akart feleségül venni, mert zsidó.

Nem egészen húsz évvel később, 1938-ban viszont Bibó István nem tiltakozott az első zsidótörvény ellen, sőt politikai tanácsadóként kulturális etnoprotekcionista kiegészítéseket javasolt a Márciusi Front programtervezetébe.

1942-ben vagy 1943-ban – amikor egykori osztály- és egyetemista társát, legjobb barátját, Reitzer Bélát zsidó munkaszolgálatosként a Szovjetunióban, a mai Ukrajnában (valószínűleg Dorosicsban) meggyilkolták, mégpedig úgy, hogy visszavonuláskor társaival együtt rágyújtották a tífuszosok kórházbarakkját – feltehetően nagy sokkot élt át, és valószínű, hogy ekkor fordult szembe végleg és visszavonhatatlanul az etnoprotekcionizmus antiszemita logikájával.

1944-ben a német megszállással szemben középosztályi és munkásösszefogást kezdeményezett. Nem adta a nevét semmilyen, mégoly áttételes kollaborációhoz sem. Igazságügy-minisztériumi tisztviselőként hamis papírokat gyártott és adott ki zsidóknak, amivel sokak – egyes források szerint több száz ember – életét mentette meg.

György Péter esztéta így elevenítette fel azt, hogy édesanyja miért élhette túl a zsidóüldözést: „Az anyám a maga szelíd, tünékeny és tárgyilagos módján mesélte el történetét Bibó Istvánnal, aki belügyminisztériumi [valójában igazságügy-minisztériumi] tisztviselőként habozás nélkül adott papírokat tizenhat éves anyámnak, miután ő erdélyi menekültként mutatkozott be. Így történt, hogy Bibót ismeretlenül is személyes ismerősömként tartottam számon, ahogyan anyám is figyelmesen, aggodalommal és szeretettel követte további pályafutását. Úgy olvasta a Bibóval kapcsolatos híreket, mint amelyek egy jeles távoli rokonával estek meg, akit a családban ugyan számon tartunk, de nem zaklathatunk.” (György Péter: Apám helyett. Budapest, Magvető Kiadó, 2011, 44–45. o.)

A nyilasok hatalomra kerülésükkor, 1944. október 16-án irodájában letartóztatták, átadták az SS-nek, ahonnan „további intézkedésig” (talán nem szerepelt az SS letartóztatandókat tartalmazó listáin) néhány nap után elengedték. Munkahelyén 1944. november 20-án Szathmáry Béla miniszteri tanácsos, az elnöki osztály vezetője fegyelmi eljárást indított ellene „egyes zsidó személyek részére adott írásbeli értesítések kiállításával tanúsított magatartása miatt”. Kihallgatására november 30-án került volna sor. Ő viszont illegalitásba vonult, elszabotálva a nyilas kormány behívóparancsát is. Apósa munkahelyén, a Ráday utcai Teológiai Akadémia pincéjében bujkált, miközben egy szanatóriumban bújtatta egykori klasszika-filológia tanárát, Marót Károlyt, aki erre szűk egy esztendővel később így emlékezett vissza: „Még egyszer nagyon köszönöm, édes Pistám, irántam tanúsított kedvességeid végtelen láncolatát, hiszen végeredményben életem megmaradásáért is Neked vagyok adósod, aki az Eszterházy utcához, a mentő útig, a sors rendelése szerint, elsegítettél.” (Bibó István összegyűjtött írásai. II., 76–81. o.)

A pincében teológushallgatókat interjúvolt meg – mintegy anyaggyűjtésként – készülő zsidókérdés-tanulmányához. Itt élte át Budapest ostromát és felszabadulását.

Többéves munka eredményeként 1948 novemberében publikált Zsidókérdés-tanulmányában elkülönítette egymástól a középkori zsidóellenes keresztény előítéletet, az asszimiláló társadalom fejlődési zavarait és a nem zsidók és a zsidók dehumanizált összeszerveződése következtében kialakuló és újratermelődő – egymásról szerzett – kölcsönös, dehumanizált tapasztalatokat. Szembenézett saját felelősségével, amivel példát mutatott minden nem zsidó magyarnak. Zsidókat és nem zsidókat arra ösztökélte, hogy ne egymást leckéztessék, hanem találják meg az egymáshoz viszonyulás emberséges formáit, s a lehetséges kommunikációs szinteket és módokat.

A kommunista diktatúra – amelynek meghonosítói és gyakorlói között jócskán akadtak zsidó származásúak – új antiszemitizmust szült, és betiltott minden szabad véleménynyilvánítást. Bibó István cáfolta a kommunista diktatúra = zsidó uralom antikommunista és antiszemita sémáját. A Zsidókérdés Magyarországon 1944 után című tanulmányában elfogadta, és másokkal is igyekezett elfogadtatni azt, hogy a soára többféle, egyaránt és azonosan jogos és érthető zsidó válasz született: az asszimiláns, a zsidó kisebbségi tudatot választó és a cionista magatartásminta. (Bibó István összegyűjtött írásai. I., 944–1099. o.)

Később többször is visszatért a témára. Ezek egyikeként igen invenciózusan értelmezte a közel-keleti helyzetet mint az európai antiszemitizmus következményét, amelyért végső fokon a keresztény Európa a felelős. Mélyenszántóan elemezte az egymástól alapvetően eltérő izraeli és arab nemzetté válás folyamatait, és konszolidációs tervezetet dolgozott ki a folyamatos konfliktushelyzet nemzetközi garanciákkal végrehajtott feloldására. Bibó István embermentései és egész életműve alapján igazán méltó lett volna a Világ Igaza címre. Ám akik ezt kezdeményezhetnék, már régen nem élnek, ezért nem is tanúskodhatnak.

5. Az úri világ összeomlása

Magyarország 1944–45-ben hadszíntérré vált, ahonnan a Vörös Hadsereg katonái kiverték a szívósan védekező német és magyar csapatokat.

A szovjet győzelem egyszerre jelentett megszabadulást a német megszállástól és szovjet megszállást, a kommunista diktatúra kiépítésének kezdetét. Ám a kommunista diktatúra sokak számára nem látszott sem szükségszerűnek, sem elkerülhetetlennek. Bibó István annak érdekében, hogy Magyarországon demokrácia épüljön ki és konszolidálódjon, írta 1945 nyarán A magyar demokrácia válsága című tanulmányát. (Bibó István összegyűjtött írásai. I., 744–794. o.) Azt, aminek a kinyomtatását és terjesztését a kommunisták meg akarták akadályozni, s amit megjelenése után két főideológusuk: Lukács György és Révai József is élesen támadott.

A tanulmány – mivel Szabó Zoltán főszerkesztő annak publikálásához kötötte posztján maradását – megjelenhetett. Ám olyan zárt körű vita követte, amelynek résztvevői nem Bibó István érveivel vitatkoztak, hanem a szerzőt minősítették, méghozzá – teljesen alaptalanul – jobboldalinak. Jobboldali, reakciós és fasiszta akkor már nem voltak távol egymástól a kommunisták szótárában, és egyre inkább szinonimaként használták azokat.

Lukács György a demokrácia jobboldali kritikájának minősítette az esszét, Révai József pedig hangsúlyozta: tovább kell folytatni a politikai polarizációra irányuló harcot. Azt, amitől Bibó István óvta a kommunistákat.

Még a népi mozgalomhoz közel álló kiváló pedagógust, Karácsony Sándort is Bibó ellen fordította a baloldal kommunisták általi kisajátítása. Minthogy a jobboldal vitte katasztrófába az országot, ezért nincs joga kritizálni – állította. „Megindult itt egy folyamat, amit válságnak hívunk, de itt nem válság van. A maratoni futó egyéves korában nagyon gyengén futott, de nem mondták rá, hogy válságban van, hanem azt kellett mondani, hogy elindult a fejlődés egy állapotán.” Amire Bibó István a Vita demokráciánk válságáról című írásában így válaszolt: „[…] manapság sok egyéves gyerek hal meg, akiből maratoni futó lehetett volna. Nem is beszélve a magyar demokráciáról, amely már nem először érte meg az egyéves kort, és a maratoni távnak egy kis részét sem tudta megfutni.” (Bibó István összegyűjtött írásai. I. 795–822. o., idézet: 820. o.)

Bibó István ekkor még szót kapott, megvédhette magát és cikkét. A folyóirat példányainak terjesztését viszont a rendőrség már korábban megakadályozta azzal, hogy az újságárusoknak kiküldött példányokat begyűjtötte, elkobozta.

Bibó István így összegezte a vitát Marót Károlynak címzett levelében: „A vita végeredményben diszharmonikus volt számomra: nemcsak a hozzászólókról, de ugyanúgy saját magamról is az volt az érzésem, hogy az ügyet semmivel sem vittük előbbre.” (Bibó István összegyűjtött írásai. I., 823. o.)

A reakciós fordulat lehetőségére és a kommunisták félelemkeltő akcióira harminc évvel később élőszóban, egy – korántsem cenzúrázatlan és igencsak tendenciózusan irányított – tévéinterjúban emlékezett vissza: „[...] én nem hiszem, hogy az ország ötvenhat százalékos többsége a keresztény-nemzeti kurzus folytonosságát kívánta. Beleegyezőleg tűrte a Horthy-rendszert több okból, s azért is, mert nem volt forradalmi lázban, de nem szerette sem a nagybirtok, sem a nagytőke, sem a szolgabíró önkényét, melyek e rendszer lényegéhez tartoztak. Többségében valóban őszintén hitte azt, hogy a trianoni békeszerződés nyilvánvaló igazságtalansága és elvtelensége olyan sérelem, melynek orvoslása, bárki bárhogyan csinálja is, már önmagában garancia a szóban lévő ügy igaz voltára. De az egész keresztény-nemzeti kurzus 1944–45-ben olyan csattanós összeomlást produkált és olyan katasztrófába torkollott, hogy ennek hitele azon a bizonyos Horthy-rendszert hallgatólagosan eltűrő többségen belül is nagyon kicsire csökkent. Az ország ’45 nyarán elsősorban nem politikai és eszmei folytonosságot, hanem jog- és vagyonbiztonságot kívánt, mert a többségében továbbra sem élt forradalmi láz; de azért végeredményben fehér lap volt, amire sok mindent rá lehetett írni. Hogy ez a kisebbség, mely tudatosan vagy tudatlanul a Horthy-korszak folytonosságát kívánta, vagy szovjet- és kommunistaellenes rémképekben élt, természetesen eleve félt a kommunistáktól és pánikban volt, ez természetes. Ehhez járult egy sor megszállási élmény, amin nem lehetett változtatni. De én a magam vitáját a kommunistákkal magukkal azon okból folytattam: miért fokozzák az adott rémképeket fölöslegesen gyarapító félelemkeltő akcióikat. […] Révai József volt az egyik főszereplő, aki kifejezett ingerültséggel fogadta ezt az egész kritikát. Holott ebben a cikkben többek között az volt végiggondolva és konkretizálva, ami Révai Józsefnek abból az akkori tételéből következett, hogy a népfrontos, többpártrendszeres demokrácia a proletárdiktatúrával egyenértékű, lehetséges alternatíva a teljes értékű szocializmushoz való átmenetben. Tudom, hogy ezt utóbb Sztálin és Rákosi Révaival szigorúan revideáltatta, s ez az érvényes pártvonal ma is. Én azonban a többpártrendszeres népfrontos demokráciát a fasizmus megjelenéséből szükségszerűen s nem merőben taktikailag következő programnak tartottam – s tartom ma is –, ebben a cikkben leírtam, hogy ilyen helyzetben milyen hangszerelésbeli átállítás volna szükséges a kommunisták részéről. És pontosan ezt a hangszerelésbeli átállítást utasította vissza Révai a legnagyobb haraggal: ő valahogy úgy képzelte, hogy a népfrontos demokrácia ugyanolyan harcias és agresszív kommunista magatartásokkal járhat, mint amilyenek a proletárdiktatúrára törő kommunistákat jellemezték.” (Bibó István összegyűjtött írásai. III., 1164–1165. o.)

Mindez 1945 végén és 1946 elején történt. Akkoriban, az 1945. november 4-én megtartott szabad választáson hat párt versengett egymással, s közülük a Független Kisgazda-, Földmunkás- és Polgári Párt abszolút többséget szerzett. Mégsem egyedül vagy háború alatti szövetségesével, a Szociáldemokrata Párttal, illetve a Nemzeti Parasztpárttal alakított kormányt.

A választáson győztes párt szovjet követelésre négypárti nagykoalícióra lépett, amelyben a legfontosabb tárcát, a rendőrség irányítását biztosító belügyminisztériumot a kommunisták kapták meg.

Ők azután a megszerzett pozíciót gátlástalanul arra használták, hogy a koalíció legnagyobb pártját ellehetetlenítsék, a miniszterelnököt megzsarolják és lemondásra kényszerítsék, a koalíció pártjait felszámolják, s az egypárti, pártállami diktatúrát kiépítsék. Mindezt 1945-től 1948-ig a reakció elleni harc címén tették. Annak a jegyében és olyan módon, amitől Bibó István már 1945-ben óvott. 1949-ben pedig bevezették a sztálini alkotmány magyar adaptációját, amivel Magyarország politikai rendszere proletárdiktatúrává, totalitárius rendszerré, – ahogy Bibó István fogalmazott – zsarnoksággá vált. Amelyben hisztériaelemzésnek, mediációnak, politikai elemzésnek, önálló véleménynek éppúgy nem volt helye, mint együttműködésen alapuló szocializációnak.

6. A zsarnokság dúvad-állama

Bibó István 1945–46-ban a Belügyminisztérium Közigazgatási Főosztályának vezetőjeként választási törvényeket és közigazgatási reformokat dolgozott ki. Olyanokat, amelyeket a kiépülő diktatúra nem engedett megvalósítani. Miután hiába próbálta megakadályozni a magyarországi németek kollektív felelősség alapján végrehajtott, állami kitelepítését, lemondott főosztályvezetői posztjáról.

1946-ban kinevezték a politikatudomány egyetemi tanárának a Szegedi Tudományegyetemre, és megválasztották a Magyar Tudományos Akadémia levelező tagjának.

1947. január 13-án tartotta meg akadémiai székfoglaló előadását, Az államhatalmak elválasztása egykor és most címmel. Sorra vette a hatalomkoncentráció régi és új formáit, s az újak között a gazdasági, a kulturális, az információs, a hatékonyságra hivatkozó, a szervezési arisztokráciát kitermelő, hatalomkoncentrációs törekvéseket. Az emberi szabadságtörekvéseknek velük szemben is meg kell találniuk a hatalomkoncentrációk megbontásának és ellensúlyozásának új formáit.

Fél évvel későbbi szegedi egyetemi speciális kollégiumán – annak egyik hallgatója által lejegyzett szövege szerint – a politikai hatalomkoncentrációról és az emberi minőségek egyenlőségét sértő, új arisztokratikus társadalomszerveződésről, a világnézeti egypártrendszerről tartott előadást. Ebből idézek: „Az igazi kérdés: hogy válik az egyén szubjektív szabadságélménye társadalmi módszerré. [...] A szabadság objektívvé ott válik, ahol az egyén szubjektív szabadságélménye mellett megjelenik az az állapot, amelyben két ember úgy van egymás mellé szervezve, hogy egymás eszközei ne lehessenek. Az eszközviszonylat visszahat az eszközhasználóra: nem lehet szabad az az állam, amely másokat elnyom, mert saját szabadságát is kétségessé, bizonytalanná teszi. Hasonlóképpen a személyes szabadság is veszélybe kerülhet. […] A korlátlan hatalmi viszonylat kölcsönös viszonylatot hoz létre: minden zsarnokoskodás a visszacsapás félelmét indítja el. [...] A többségi határozat érvényes, de ezt nem használja ki zsarnoki módon, mert akkor a szabadság veszélybe kerülne. A kisebbség akaratának is érvényesülnie kell. Nem szabad kizárni az ellenkezés lehetőségét [...] a demokráciában. Minden nép maga kormányozza magát. A kormányzásban elvben mindenki részt vesz. Itt is megjelenhet a kvalitás. A születési kvalitás megszűnt, illetve elerőtlenedik (vagyoni), megmarad viszont a műveltségi kvalitás szerepe. A szocializmusban a dolgozó kvalitás szűkebb az összesnél, és ezért új kvalitás válhat belőle. Ezt új arisztokráciával próbálják kitölteni, lásd világnézeti egypártrendszer. A kommunista párt egy tartósabb kísérletet próbál bevezetni egy újfajta arisztokratikus rend megvalósítására.” (Bibó István összegyűjtött írásai. III., 509–516. o., idézet: 516., 518., 519. o.)

Mindössze egy évig, 1946–47-ben tartott nagy előadást az egyetemen. 1947–48-ban viszont már nem hirdetett fő kollégiumot. Minthogy az egyetemen a kiépülő diktatúra miatt nem taníthatta úgy a politikát, ahogy azt meggyőződése diktálta, elfogadta, hogy 1946–47-ben a Teleki Pál Tudományos Intézet miniszteri biztosa legyen. Azzal a feladattal, hogy közvetítsen az intézet kommunisták által megvádolt elnöke, Dabasi-Schweng Loránd és annak ambiciózus, elképzeléseit mindenáron érvényre juttatni kívánó helyettese, Kosáry Domokos között. Mediátorszerepet vállalt, amit sikeresen teljesített. (Bibó István összegyűjtött írásai. II., 158–189. o.) Az intézet átszervezése után annak utódszervezete, a Kelet-európai Tudományos Intézet elnökhelyetteseként társadalomtudományi kutatásokat kezdeményezett, ám a diktatúra az intézetet előbb megbénította, majd felszámolta. 1949-ben megfosztották akadémiai tagságától. Egyetemi tanárságát is elvették tőle. 1951-től 1957-ig az Eötvös Loránd Tudományegyetem Egyetemi Könyvtárában szakozóként és decimátorként dolgozott.

1953 és 1956 között az európai társadalomfejlődésről papírra vetett, íróasztalnak szánt fogalmazványában (Az európai társadalomfejlődésről szóló mű egyik vázlata) az európai haladáshit 20. századi kudarcai között vetett számot a bolsevik forradalommal: „[…] ez a forradalom első pillanattól kezdve meghökkentette a világot a kiontott vér és az alkalmazott erőszak minden eddigit meghaladó mennyiségével. […] a marxi-leninista forradalom nem vállalt szolidaritást az előző forradalmak erkölcsi pátoszával, hanem a marxizmus-leninizmus idevonatkozó tételei alapján minden politikai ideológiát és mozgalmat, tehát minden forradalmat, a magáét is osztályérdekek harcának, s e harc minden indokolását vagy lovagias játékszabályok által való megkötését merő képmutatásnak minősítette. Ennek a legmeghökkentőbb gyakorlati következménye pedig nem a több vérontás és nagyobb erőszak alkalmazása volt – mert az volt elég például a francia forradalomban is –, hanem ennek a vérontásnak és erőszak alkalmazásának a teljes szándékossága és programszerűsége. Az, hogy az orosz forradalom, vagy akár egy nála enyhébb, de azért teljes sikerű szocialista forradalom előrelépés volna a haladás útján, egyáltalán kétségessé vált. Ez a kétség nyílt és bevallott közvéleményként jelentkezik mindenütt, ahol a marxizmus-leninizmus politikai ideológiája nincsen a hatalom birtokában. De ennél sokkal lényegesebb az, hogy ez a kétség ki nem mondottan és be nem vallottan, de félelmetesen jelen van mindazokban – a vasfüggönyön innen és túl –, akik a marxizmus vagy a marxizmus-leninizmus ideológiáját az igazságosság, szabadság és emberi méltóság vezéreszméin alapuló európai társadalmi program jegyében vallják és hirdetik. Ez a kétség csupán és kizárólag azok számára nem létezik, akiknek számára mindezek a kérdések merőben a hatalomra jutás vagy a hatalmon maradás kérdéseiként jelentkeznek.” (Bibó István összegyűjtött írásai. I., 224. o.)

7. Forradalom

Azt a következtetést, hogy a bolsevik forradalom és a bolsevizmus nem illeszkedik az európai haladás, a szabadság, az igazságosság és az emberi méltóság programjába, és azt a gondolatmenetet, hogy miért nem illeszkedik abba, Bibó István a forradalom napjaiban, 1956. október 27. és 29. között fűzte tovább. A Fogalmazványban bevezetésként leszögezte: „A fegyvert fogott magyarság ötnapos dicsőséges forradalma s a vesztét érző zsarnokság utolsó véres, hatalommegőrző kísérlete után a társadalom és az állam elméleti igazságait, melyeket tegnap reménytelen és szőrszálhasogató vitákban sem lehetett az ideológiai mindentudás megszállottjaival megértetni, ma szinte magától értetődően, hosszadalmas indoklás nélkül ki lehet mondani.” (Bibó István összegyűjtött írásai. I., 246. o.)

A sztálinizmus a leninizmus, a leninizmus pedig a marxizmus következménye. A korlátlan erőszak programszerű alkalmazása a korlátlan hatalmú és mindenható párt, a korlátlan hatalmú és mindenható párt pedig az öncélú forradalom, az erőszakkultusz, az osztályharc, a proletárdiktatúra tanainak a folyománya. A bolsevizmus nem jó elmélet rossz megvalósítása, az elmaradott oroszországi viszonyok elméletet torzító következménye, hanem rossz, embertelen elmélet ráerőszakolása az emberi világra. A marxizmus–leninizmus a legrosszabb fajta idealizmus, metaforákra épülő elmélet, szabadságellenes, és zsarnoksághoz vezet.

1956. november 3-án az egykori Nemzeti Parasztpárt, akkor Petőfi Párt jelölése alapján Bibó István az utolsó Nagy Imre-kormány államminisztere lett. A szovjet intervenció hírére hajnalban a Parlamentbe ment, és minthogy senkit sem talált ott a kormányból, aki politikai felelősséget vállalt volna, három napig, november 4-től 6-ig a törvényes kormány egyedül helyén kitartó minisztereként a szovjet csapatok által megszállt épületben dolgozott. A minisztertanács ülésére már korábban elkészített és a Parlamentbe magával vitt külpolitikai nyilatkozattervezetet az Amerikai Egyesült Államok elnökéhez intézett üzenetté alakította át, azt átvitte az Egyesült Államok közeli nagykövetségére, és ott távirattá fogalmazta, amelyet a nagykövetség eljuttatott Eisenhower elnökhöz. Ebben arra kérte az elnököt, kezdeményezze, hogy a brit és a francia csapatok vonuljanak ki Egyiptomból, a szovjet csapatok pedig Magyarországról. Ezután visszament a Parlamentbe, ahol nyilatkozatot gépelt, amelyben visszautasította a szovjet intervenció hivatkozási alapjául használt, a magyar forradalmat ért rágalmakat. A magyar népet passzív ellenállásra, a világ hatalmait pedig arra szólította fel, hogy mutassák meg az Egyesült Nemzetek Alapokmányában foglalt elvek és a világ szabadságszerető népeinek erejét. Istent arra kérte, hogy óvja Magyarországot. November 6-án levelet, expozét és kompromisszumos tervezetet fogalmazott meg a magyar helyzet megoldására, amelyeket államminiszteri minőségében átadott a brit, a francia és az indiai nagykövetségnek. Három nap elteltével már értelmetlennek látta, hogy az épületben maradjon, ezért kikerülve a szovjet járőröket, hazagyalogolt. Otthon és munkahelyén, az Egyetemi Könyvtárban tovább dolgozott a kompromisszumos tervezeten, és nyilatkozatokat készített a célból, hogy a szovjet csapatok annak nemzetközi és magyar garanciája ellenében, hogy Magyarország nem fog szovjetellenes politikát folytatni, vonuljanak ki Magyarországról. Majd memorandumot írt Magyarország helyzete és a világhelyzet címmel, amelyet külföldre juttatott, ottani publikálás végett. (Bibó István összegyűjtött írásai. I., 258–274. o.; Bibó István összegyűjtött írásai. II., 396–433. o.)

Mindezeket a megszálló hadsereg által hatalomra ültetett kormány és hatóságai nem hazafiságként értékelték, hanem hazaárulásnak tartották. 1957. május 23-án Bibó Istvánt letartóztatták. Másfél hónappal Nagy Imre és társai kivégzése után, 1958. augusztus 2-án tartott tárgyalásán az mentette meg a bitótól, hogy a tárgyalás előtt a moszkvai indiai nagykövet, Kumara Padmanabha Sivasankara Menon – akivel ő és Göncz Árpád 1956 decemberében találkozott, és akinek nyilatkozatot adtak át – közbenjárt érte. Így „csak” életfogytiglani fegyházra ítélték. A legszigorúbb börtönökben tartották: Vácott, Márianosztrán és a budapesti Gyűjtőfogházban (ahol a kivégzéseket végrehajtották). 1963. március 27-én amnesztiával szabadult. 1963-tól 1971-ig az Országos Statisztikai Hivatal Könyvtárában könyvtárosként dolgozott.

Bibó István 1971-től 1979-ig nyugdíjasként élt, és számos művet alkotott. Ekkor írta meg a Memorandum elveit és szemléletét továbbgondoló The Paralysis of International Institutions and the Remedies eredeti, magyar változatát, az esettanulmányokkal együtt. Fia és menye kérésére magnóra mondta az európai politikai fejlődés értelméről kifejtett gondolatmenetét. Visszaemlékezéseit tévéinterjú, magnószalag és egy könyvhöz fűzött, tanulmányméretű és jellegű reflexiók foglalták magukban. Szellemi végrendeletét magnószalag és néhány cédulára írt feljegyzés rögzítette. Ám, ahogy például Bartók Béla, ő is „teli tarisznyával” ment el. Felesége, Ravasz Boriska 1979. április 14-én tüdőrákban, ő május 10-én, nem egészen 68 évesen szívrohamban meghalt.

Az oeuvre témái

1. A hatalom humanizálása

Bibó István 1938-tól 1979-ig (huszonhét éves korától hatvannyolc éves korában bekövetkezett haláláig) különböző műfajokban (előadásokban, esszékben, tanulmányban, tervezetben, memorandumban, lektori jelentésekben, dráma-, vers- és bibliaelemzésekben, tanulmánytervben, szellemi végrendeletszerű, politikai-filozófiai – magnóra mondott, illetve vázlatosan papírra vetett, magnum opusnak tekinthető – előadásban) keresett választ arra a kérdésre: Mi teszi lehetővé, hogy erkölcsi értékeket kérjünk számon a politikai hatalom gyakorlóin? Arra, hogy min mérjük a mintaadók, a hatalom gyakorlói cselekedeteit, az általuk vezetett társadalmat és az általuk meghatározott politikát, amikor számonkérjük rajtuk, hogyan cselekednek. Ezzel arra is válaszolt, hogy mi az európai politikai fejlődés értelme.

A személyes és személytelen korlátlan uralom, a régi és az új hatalomösszpontosító tendenciák megfékezése, korlátozása, a hatalom megosztása, a legitimitás az ő értelmezésében olyan társadalomszerveződés felé mutat, amelyet a hatalom humanizálása, az uralom megszüntetése, a személytelen szolgáltatás, a kölcsönös szolgáltatások társadalma határoz meg. Ennek filozófiai antropológiai alapja az, hogy az ember az egyetlen élőlény, aki tudja, hogy meg fog halni, s intelligenciájáért a veszélyhelyzetektől függetlenedő halálfélelemmel fizet.

Amennyiben képes együtt élni ezzel a félelemmel, s azt meg tudja szelídíteni, ki tud törni a zsarnokságok körforgásából. Abból, hogy félelméről úgy feledkezzen meg, hogy másokat tart rettegésben, félelemben, alávetettségben, kiszolgáltatottságban.

Ennek ellenpontja, az alá-fölé rendeltség, a kiszolgáltatottság, a szenvedés mennyiségének a csökkentése az európai politikai fejlődés mértéke. Olyan mérce és lehetőség, amelyet újra és újra ki kell vívni közösségi cselekvéssel, amelyhez közösségi élmények, tapasztalatok, értékelési és magatartási minták szükségesek.

2. A félelem, a zsarnokság táptalaja

Akkor, ha a monarchikus és arisztokratikus tekintélyek alóli felszabadulás, a szabadság, a közösség birtokbavételének élménye, s az ezen alapuló demokratikus legitimitás kiépülése és konszolidációja helyett cseppfolyós vagy vákuumhelyzet alakul ki, amelyet a félelem határoz meg, a történelmi traumákból és félelmi reakciókból könnyen politikai hisztéria alakulhat ki, amely visszahátráláshoz vezethet a személyes uralom, a zsarnokság irányába. A politikai hisztéria kiindulópontja a közösség megrázkódtató történelmi tapasztalata, gyökere a félelem. Következménye az a törekvés, hogy a közösség százszázalékos garanciát kapjon arra, hogy a megrázkódtató történelmi tapasztalat sohasem ismétlődhet meg. Az aktuális, megoldandó problémák minél inkább kapcsolatba hozhatók a megrázkódtató történelmi tapasztalattal, a traumával, annál inkább megoldhatatlanokká válnak. A közösség nem néz szembe azzal, hogy helyzetfelismerő és feladatmegoldó stratégiája és szisztémája válságba jutott, a közösség egésze pedig zsákutcába került. Mindezek helyett álmegoldás, a megoldás illúziója, az összeegyeztethetetlen dolgok összeegyeztetésére szolgáló formula vagy kompromisszum jelenik meg. Olyan hamis realitás jön létre, amihez a közösség minél görcsösebben ragaszkodik, annál inkább folyamatos önértékelési zavarba kerül. Így a hisztéria egyre inkább beépül az identitásba, amely hatalmi túltengéshez és kisebbségi érzethez, jogcímekből élni akaráshoz és a valóságos teljesítmények értékének a csökkenéséhez, a puszta siker mértéktelen tiszteletéhez, nagy elégtételek kereséséhez, a propaganda, a ráolvasás mágikus erejébe vetett hithez, a hamis realitás görcsös védelméhez vezet. Mindez ismétléskényszerrel jár, ami a megszerzett elégtétel után, további elégtételkeresések sorozatán keresztül, újabb katasztrófát, megrázkódtató történelmi tapasztalatot, traumát eredményez.

Bibó István 1942-től 1944-ig a világháborút lezáró, majdani békekonferencia döntéshozóinak brit munkáspárti tanácsadói számára készített nagy – a címzettekhez soha el nem jutott – kéziratában politikaihisztéria-elemzéssel közelítette meg és értelmezte a német nácizmust, s ennek eredményei alapján tett megoldási javaslatokat. 1945-ben a politikai hisztéria értelmezési kerete segítségével diagnosztizálta a magyar demokrácia bizalmi válságát, és javasolt mediátorként demokratikus legitimitású konszolidációt és azt elősegítő játékszabályokat.

1946-ban a magyar, cseh és lengyel politikai kultúra torzulásait a traumákat feltáró hisztériaelemzéssel határozta meg, és ajánlott rá megoldást. Az igazságtalan békeszerződéssel és a demokrácia szükségességével kapcsolatos álláspontját ugyancsak az újabb politikai hisztéria elkerülésének szándéka határozta meg.

1948-ban nagyesszében dolgozta fel a magyarországi antiszemitizmust és a zsidók önképét, tárta fel a régi és az új antiszemitizmus okait, a középkori keresztény előítéletet, az asszimiláló társadalom fejlődési zavarait, valamint a nem zsidók és zsidók összeszerveződésének embertelen módját és az abból fakadó kölcsönös dehumanizált tapasztalatokat. Ennek alapján kidolgozta e politikai hisztéria feloldásának szintjeit és módjait – saját személyes felelősségének elvállalásával és példamutatással.

3. Demokratikus értékelési és magatartásminták

Bibó István 1956–57-es állásfoglalásai nem vallanak rögtönzésre. Aki ezeket írta, kiforrott közösségi értékelési és magatartásmintákkal rendelkezett. Elmélyült szellemi munkával alakította ki őket a harmincas évek közepétől folyamatosan, és 1944-ben szűk, 1956–57-ben nagy nyilvánosság előtt, szerényen, de magától értetődően minden következményével vállalta és képviselte.

A harmincas-negyvenes években átértelmezte a közhivatalnok és az értelmiségi szerepét. A hatalmat szolgálatnak, nem pedig uralomnak fogta fel. A magyarságról Nyugat-Európában alkotott képet 1936-ban racionális kritika tárgyává tette. 1948-ban pedig az Eltorzult magyar alkat, zsákutcás magyar történelem című esszéjében a két világháború között Szabó Dezsőtől, Szekfű Gyulától, Karácsony Sándortól és Németh Lászlótól a nemzeti jellegről, a nemzeti alkatról kialakított nemzetkarakterológiát és nemzeti ontológiát lezárta. Azzal, hogy a Mi a magyar?-vita témáit, érveit, alapfogalmait és alapkonstrukcióit sorra vette, újragondolta és lebontotta.

A német megszállás és a zsidók deportálása idején a németekkel szembeni ellenállás jegyében megkísérelt közvetíteni, békét teremteni a keresztény középosztály és a munkásosztály között – partnerek híján sikertelenül –, majd magányos embermentőként életmentő, hamis iratokat állított ki, és bújtatta volt tanárát, Marót Károlyt.

A felszabadulás után gőzerővel azért cselekedett, hogy hazájában társadalmi és lélektani felszabadulás, politikai demokrácia és önkormányzaton alapuló közigazgatás legyen. Ezért tevékenykedett belügyminisztériumi közigazgatási főosztályvezetőként, fogalmazott választójogi törvényt, tartott előadásokat, dolgozta ki a közigazgatás megreformálását.

Amikor látta, hogy a svábokat származásukért kitelepítik, ellenállt, tiltakozott, majd lemondott hivataláról.

Hatvanéves korában, 1971-ben nyugdíjba vonult, és felfokozott tempóban igyekezett pótolni mindazt a szellemi munkát, amit el kívánt végezni. Többek között alternatív Kelet-Európa-történeti filmtervet és értelmezést vetett papírra, Németh László kelet-európai koncepciójáról fogalmazott – letiltott – rádió-előadást, Szalai Pálnak és Arany Bálintnak pedig egy-egy levélben fejtette ki nézeteit a patriotizmusról és a nacionalizmusról. (Bibó István összegyűjtött írásai. II., 646–743. o.) Irataiból, írásaiból és levelezéséből a közösségi értékelési és magatartásmintákról alkotott nézetei éppúgy kiolvashatók, mint minden romantikus és patetikus szereptől távoli, szerényen és magától értetődően vállalt szerepei.

4. Tények és értékek

Bibó István egyetemi tanulmányait a Szegedi Egyetem Állam- és Jogtudományi Karán végezte, 1929-től 1933-ig. A szankciók kérdése a nemzetközi jogban című nemzetközi jogi doktori értekezése 1934-ben, Kényszer, jog, szabadság című jogbölcseleti doktori disszertációja pedig 1935-ben jelent meg. Előbb a Bécsi Egyetemen, majd 1934 és 1938 között a Népszövetség híres genfi diplomataképzőjében, a Nemzetközi Tanulmányok Továbbképző Intézetében tanult tovább. Szegedi jogfilozófus mestere Horváth Barna volt. Bécsben Hans Kelsent hallgatta, talán éppen a Tiszta jogtant, amit ő fordított magyarra. Genfi tárgyai között összehasonlító polgári, köz- és nemzetközi jogot, filozófiatörténetet, vallásfilozófiát, Európa-történetet, általános antropológiát, gazdaságtörténetet, (feltehetően svájci) nemzeti történelmet, Népszövetség-kurzust találunk. Tanárai között pedig Maurice Bourquin, Paul Guggenheim és – a híres történész és filozófus mester, a legitimitást európai kontextusban újraértelmező – Guglielmo Ferrero nevére bukkanhatunk.

Számos ismertetést, tanulmányt és esszét írt. 1940-ben megtartotta Szegeden magántanári próbaelőadását, 1941-től 1944-ig pedig Kolozsvárott magántanárként jogfilozófiai előadásokat tartott. 1946-ban Szegeden a politika professzora lett. Katedráját formálisan 1949-ig, valójában 1948-ig tarthatta meg. Mivel látszatmegoldásokkal nem kívánta megőrizni státuszát, s hamarosan azt is megtapasztalta, hogy gyakorló jogászként a diktatúrában annyi önállósága se maradna, mint egyetemi tanárként, 1950-ben nyugdíjazni akarták, de kiharcolta, hogy 1951-től az Eötvös Loránd Tudományegyetem Egyetemi Könyvtárának beosztott könyvtárosaként dolgozhasson.

Bibó István problémamegoldó, antispekulatív gondolkodó volt, aki nagyon tudatosan kerülte az indoktrinációt, a mindenáron rendszerbe sorolást és rendszeralkotást, a nagy szellemi kirakós játék végső megoldásának keresését és megalkotását. A tények és az értékek, a Van és a Legyen világát – Horváth Barna szinopszisát követve – figyelmesen megkülönböztette és elválasztotta egymástól, s csak ezután vonatkoztatta egymásra. Elhárította a polarizáló és beszűkítő vagy-vagyokat: az individualista–kollektivista, realista–utópikus szembeállítást és azok megalapozatlan szintézisét.

Bár stílusa nem volt mentes a két világháború közötti válságirodalom metaforikus kifejezéseitől, kifejtése pedig szinte mindig az élőszóban elhangzó előadásét követte, fogalmait gondosan kontextusba helyezte. Gondolatmenete mindig világos és jól követhető, kiindulópontja, érvelése és konklúziója termékeny és originális. Nemzetközi jogi, jogfilozófiai, pszichológiai, társadalomtudományi és politikatudományi ismertetései, tanulmányai és esszéi gondolatmenetei nagyon világosak. A korabeli jogfilozófiai vitákban inkább a természetjogi, mint a pozitivista értelmezésekkel rokonszenvezett. Egyetemi előadásai – amelyekben rendszerező kifejtést kellett nyújtania hallgatóinak – jól egészítik ki politikaelméleti írásait, mindenekelőtt legitimitásértelmezését.

5. Az önrendelkezés legitimitása

Bibó István nemzetközi konfliktuselmélettel gimnazistaként kezdett foglalkozni: dolgozatot írt és önképzőköri előadást tartott vitás európai területi kérdésekről, amelynek során térképeken mutatta be megoldási javaslatait. Nemzetközi jogi írásaiban, számos politikai esszéjében, a Békecsinálók könyve című kéziratában, kompromisszumos terveiben és az Emlékiratban ugyancsak arra tett kísérletet, hogy empatikus és tárgyilagos helyzetképet adjon, alternatívákat vázoljon fel, és megoldási javaslatokat tegyen nemzetközi konfliktusokra az önrendelkezés legitimitása alapján, procedurális ajánlásokkal a konfliktusban érintett felek közötti mediátorként.

1965 és 1974 között a ciprusi görög–török szembenállás és a közel-keleti arab–izraeli konfliktus jellegét, okait és feloldásuk lehetőségeit elemezte. A szokásos értelmezésektől eltérően Ciprust a görög–török nemzetépítés elhatárolódási pontjának látta, míg a közel-keleti konfliktust a hipermodern izraeli és a rendkívül nehézkes, számos premodern, törzsi sajátosságot mutató arab nemzetté válás szembenállásának.

Minthogy a nemzetközi államközösség annyit ér, amennyit a benne lévő nagyhatalmak együttműködése lehetővé tesz, a nagyhatalmakat, az Amerikai Egyesült Államokat és a Szovjetuniót tekintette olyan helyzetben lévőknek, akik, ha akarják, kikényszeríthetik a megoldást. Azt, amit erre a célra felkért nemzetközi politikai döntőbíróság találhat meg.

A demokratikus államok az önrendelkezés legitimitásának elvén alapulnak, egymás közötti kapcsolataik és konfliktusaik megoldása ugyancsak erre a fundamentumra kell hogy épüljön. Ám míg a monarchikus-feudális legitimitású államoknak megvoltak a működőképes tárgyalási, egyeztetési és konfliktusfeloldási eljárásaik az „európai koncert”-ben, a demokratikus államok ilyenekkel nem rendelkeztek, sem az első, sem a második világháború lezárásakor, ahogy azóta sem.

Nagyrészt azért, mivel a háborút már bűnnek tartották, megbélyegezték, kirobbantását meg kívánták torolni, s emiatt bűnösöket kerestek. Ennek jegyében háborúellenes propagandát folytattak. A háttérben zajló diplomáciai tárgyalások és a közvéleményt uraló, leleplező propaganda viszont megakadályozta a háborút kirobbantó okok felismerését, azonosítását és feloldását.

Bibó István értelmezési keretének kidolgozásakor sorra vette a nemzetközi államközösség nemzetközi viták megoldásában tanúsított bénultságának tüneteit és okait, a nemzetközi államközösség szerkezetét és alapvető rendezőelveit, az önrendelkezési elv kritikáit és apológiáját, a nemzetközi politikai vitaintéző eljárásokat, a nagyhatalmi egyetértés és a pártatlan politikai döntés kulcskérdéseit. Ezek után dolgozta ki a két esettanulmányt: a ciprusi és az arab–izraeli konfliktus tényeinek, értékelési szempontjainak és feloldásának terveit, azok lehetséges gazdáit és módjait. Ezt egészítette ki az észak-írországi brit–ír konfliktus elemzése, amelyben a brit–ír nemzetépítés ütközése feloldására dolgozott ki béketervet.

A nemzetközi államközösség bénultsága és annak orvosságaiban, Bibó István nemzetközi jogi magnum opusában legitimitásértelmezésének kifejtése, nemzetépítési helyzetelemzései, a nemzetközi konfliktusmegoldás elveire és eljárási módjaira vonatkozó gondolatmenete és érvelése során több nagy elméleti vitában is állást foglalt.

A Carl Schmitt–Hans Kelsen–Alfred Verdross nevével jelezhető diszkusszióban a jog elvi megalapozásáról alkotott nézetei a (széles értelemben vett) természetjogi állásponthoz, Alfred Verdross állásfoglalásához álltak a legközelebb. Bibó István továbbgondolta Guglielmo Ferrero legitimitásértelmezését, és átértelmezte az önrendelkezéshez kapcsolódó szillogizmusokat: demokratikus szabadság = önrendelkezés = nemzetállam; nemzetállam = nacionalizmus = fasizmus = háború. Nem osztotta Arnold Toynbeenek a világi valláspótlékokról, az individualizmusról, a kommunizmusról és a nacionalizmusról alkotott véleményét. Úgy látta, hogy a szabadságelvű liberalizmus és a kommunizmus-szocializmus mellett – ha csökkenő jelentőséggel is, de még – jelen van a tekintélyi-arisztokratikus politikai ideológia is, a nacionalizmus pedig szerinte egyáltalán nem önálló értékrendszer. Nacionalizmusok csak többes számban vannak, amelyek mindegyike a maga felsőbbrendűségét állítja, és így kölcsönösen érvénytelenítik és elvileg megsemmisítik egymást. A nacionalizmusban ugyanis a nemzetek ténye fejeződik ki. Emiatt hatja és formálja át az a politikai ideológiákat, s tűnik olyannak, amely valamennyit felül tudja írni, és arra is képes, hogy magához hasonítsa őket. A nacionalizmusnak négy jelentést tulajdonított: a közvetlen környezet iránti érzelmi lojalitást jelentő patriotizmust, a nemzetté válás programját, a program megvalósításának folyamatát és az agresszív nacionalizmust.

Bibó István a demokratikus nemzetállami fejlődés kibontakozásában látta az emberiség fejlődésének jelenlegi feladatát. A demokratikus nemzetek építkezésének és együttműködésének útjait-módjait kereste, amelyeket nem pótol, hanem elfed a világállam terve és ideálja.

A nemzetközi jogi monográfia politikai-filozófiai kontextusa, hogy a modern emberiség legnagyobb vállalkozása, a szabadság és a demokrácia elvein alapuló társadalomszervezés több ponton is zsákutcába került. A zsákutcák azonosítása, a zsákutcákba jutás okainak feltárása és a kivezető utak megtalálása a modern emberiség legfontosabb feladata.

6. Társadalmi és közigazgatási reform

Bibó István a társadalmi felszabadulást szolgáló közigazgatásireform-terveit Erdei Ferenc Magyar város című, első ízben 1939-ben megjelent könyvének konklúziója, az Országépítés városokkal inspirálta. Az a követelmény, hogy minden vidéknek legyen városa és minden városnak legyen vidéke. Azért, hogy az urbánus civilizáció vívmányait és szabadságát mindenki számára elérhetővé tegyék. Erdei szerint ugyanis egyáltalán nem szükségszerű az úr-szolga viszonyra épülő társadalomszervezés. Az sem, hogy a mezőgazdaságból élők és a vidéken lakók mások szolgái, az urbánus civilizációtól megfosztott, a termelés mindent maga alá rendelő kényszerének és a közösség mindenre kiterjedő kontrolljának alávetett parasztok legyenek. Egyrészt Észak- és Nyugat-Európa, másrészt az alföldi tanyás mezővárosok – a falvak népével szembeni – szabadsága tanúsítja, hogy vidéki mezőgazdasági termelők szabad, polgárosult, az urbánus civilizáció vívmányaival élő emberek lehetnek.

A parasztság és a korabeli magyar közigazgatás a parasztságot röghöz kötő, újabb jobbágyságba taszító, önállósága feltételeit felszámoló, a vidéket különös brutalitással kifosztó, az autonómiák valamennyi formáját megsemmisítő kommunista diktatúrából visszatekintve megőrzendőnek tűnhet. Holott a valóban elmaradott közigazgatást a kommunista diktatúra központosítása előtt sokan akarták korszerűsíteni. A leginkább Magyary Zoltán és iskolája, amely német, olasz, szovjet és amerikai minták nyomán és alapján hatékonnyá kívánta alakítani. Bibó István viszont nem egyszerűen hatékonyabbá, hanem mentalitásában és funkciójában gyökeresen mássá akarta átformálni a közigazgatást. Azt, amelyet az uralmi szemlélet itatott át, amely hatalmi funkciójú volt, s amely az alá-fölé rendeltségi viszonyokat testesítette meg, és konzerválta. Ő a fő- és alispánok, a szolgabírók és a csendőrök közigazgatási rendszerét a kölcsönös szolgáltatások – Hajnal Istvántól átvett – társadalmát építő közigazgatással kívánta felváltani. Olyannal, amelynek a mentalitása szolgáló értelmiségi.

Erdei Ferenc – aki a kommunista diktatúra idején a röghöz kötést és a központosítást szolgálta ki – a hatvanas években Város és vidéke című művében visszatért saját parasztipolgárosodás-programjához.

Bibó István 1940-ben Erdei koncepcióját a teljes emberi méltóság és szabadság szempontjából értelmezte és gondolta tovább. A negyvenes évek második felében pedig egész közigazgatásireform-tervezetet, városhálózat-fejlesztést dolgozott ki, az önkormányzatra és a város és vidéke vízióra alapozva. Olyant, amely Hollandiában néhány évtizeddel később valóra vált. Amikor viszont látta, hogy a diktatúra mindezt hatályon kívül helyezte, mintegy „szamizdat”-ként megjelentette – rövid előszóval – Magyarország városhálózata kiépítésének a térképeit 1950-ben, de a munkát terjeszteni már nem lehetett. 1973-ban cikket írt a tanyakérdés vitájának újjáéledéséről és Erdei koncepciójáról, 1975-ben pedig vaskos tanulmányt tett le az asztalra – amely számozott példányú sokszorosítás és terjesztés után a közvélemény alakítása helyett raktárba került –; ebben a közigazgatási területrendezés és az 1971. évi településhálózat-fejlesztési koncepció bírálatát fejtette ki, és kisebb korrekciókkal megújította korábban kifejtett álláspontját. Ezekben és más írásaiban és hozzászólásaiban a technikai hatékonyság vezérelte gondolatmeneteket a teljes emberi méltóság és szabadság szempontjaihoz viszonyította, a központosítás-decentralizáció pártállami konjunkturális váltógazdaságát a hatalommegosztás, a hatalomkoncentrációval szembeni ellensúlyok szempontjából értelmezte.

7. Reflexiók és visszaemlékezések

Bibó István nem írt visszaemlékezést. Arra sem ideje, sem módja nem volt. Mégis olvashatunk tőle visszaemlékezéseket. 1975 őszén ugyanis Erdei Ferenc egykori Benczúr utcai lakásában megtudta, hogy lehetősége nyílik arra, hogy tévéinterjú formájában emlékezzen vissza pályatársára és barátjára, Erdei Ferencre. A számára szokatlan helyzetben igen kiérlelt formában és tárgyilagosan emlékezett először Erdei Ferencre, majd saját életútjára. Ezt 1976 novemberében Berkenye utcai lakásában kezdte el, 1977 júniusában, 1978 januárjában, majd februárjában pedig Orsó utcai lakásában folytatta. A visszaemlékezéseket időről időre torzította a kérdező Huszár Tibor korabeli pártállami ideológiai elvárásokat is közvetítő szerepe, nehezítette Bibó István politikai kirekesztettsége, az alkalom súlya, az általa addig nem gyakorolt műfaj, valamint az, hogy írásaihoz hasonlóan most is mondanivalójának folyamatos csiszolására, végső formába öntésére törekedett. Letartóztatását, a börtönéveket, a Kádár-korszak idejére vonatkozó emlékezéseit s az ebből kinövő politikai gondolatmenetet Hanák Gábornak mondta magnóra 1978 márciusa után.

1978-ban Borbándi Gyula népimozgalom-könyvéhez egész tanulmánynak beillő levélben fűzött megjegyzéseket, amelyekben ugyancsak felbukkannak a visszaemlékezés elemei. Ezért az interjúsorozat és a magnóra mondott szövegek mellett a Borbándi Gyulához írt levelet is visszaemlékezésnek, azokat együtt pedig Bibó István önálló műben meg nem írt memoárjának tekintem.

A memoárok sokkal inkább szólnak arról, hogy a visszaemlékezők milyennek akarják láttatni magukat, mint arról, hogy mit cselekedtek és milyenek voltak. Bibó István visszaemlékezései azonban egyáltalán nem ilyenek. Ironikusak és öniróniával telítettek, önkritikusak és reflexívek, mások iránt pedig empatikusak és tárgyilagosságra törekvők.

Összegyűjtött művei

Bibó István művei első kiadását Szabó Zoltán kezdeményezte, gondozta és írt hozzá bevezetőt. A könyv Harmadik út. Politikai és történeti tanulmányok címmel jelent meg 1960-ban Londonban, az erre az alkalomra alapított Magyar Könyves Céh kiadásában. A 381 oldalas, tíz – 1945 és 1957 között született – szöveget közreadó kötet reprezentatív válogatás volt. Akkor látott napvilágot, amikor Bibó István életfogytiglani fegyházbüntetését töltötte Magyarországon.

A második Bibó-gyűjtemény Bernben, az Európai Protestáns Magyar Szabadegyetem kiadásában, 1981–1984-ben jelent meg, négy kötetben, Bibó István összegyűjtött munkái címmel, Kemény István és Sárközi Mátyás gondozásában. Ötven írást adott közre, tematikus egységekbe rendezve. Szerkezeti egységeinek, témáinak és az írásoknak a többségét Bibó István választotta ki és hagyta jóvá 1978-ban. A kiadást (tudomásom szerint) Kenedi János kezdeményezte.

Az első kötet egységei a Magyar demokrácia (1945–1947) és a Magyar és európai történelem (1942–1948) voltak, és Függelék (1945–1979) csatlakozott hozzájuk. A második kötetben a Magyar társadalomfejlődés (1940–1978), a Zsidókérdés és antiszemitizmus (1948–1949) és Az állam, a politika és a jog elmélete (1938–1972) tematikus egységeit találjuk. A harmadik kötet témái: Társadalmi reform és közigazgatás (1946–1974), Népi mozgalom és Nemzeti Parasztpárt (1947–1978), Az 1956-os forradalom (1956–1957), 1956 után (1969–1979). A negyedik kötetben A nemzetközi államközösség bénultságát (1972–1976) és Különböző kisebb tanulmányok (1936–1978) egységeibe sorolt írásokat olvashatunk. A négy kötet 1310 oldalon a szövegeket, jegyzeteket, kötetenként egy-egy fényképet, az első kötet Tóth János fülszövegét, Szöllősy Árpád előszavát és Szabó Zoltán bevezetőjét, a negyedik kötet pedig Bibó István – Kenedi János által összegyűjtött – életrajza és életében megjelent írásai adatait, halála után publikált munkáinak bibliográfiáját, szerkesztői és kiadói utószót, név- és tárgymutatót és az egyes kötetek tartalomjegyzékét foglalta magában.

A berni, négykötetes Összegyűjtött munkák kiadásának bizonyosan lendületet adott az 1979-ben, Bibó István halálát követően megszületett, formálisan a Gondolat Kiadó, valójában az állampárt által visszautasított, ezért szamizdatban terjesztett Bibó-emlékkönyv. Az Emlékkönyv hetvenöt szerző írását, három Bibó-szöveget (Az államhatalmak elválasztása egykor és most, Levél Szalai Pálhoz, Uchrónia), Bibó István egyetemi tanári kinevezésének Horváth Barna által írt ajánlását, Réz Pál szerkesztő előszavát és Bibó István – Kenedi János által készített – életrajzi és bibliográfiai adatait foglalta magában. Ugyanebben az évben a párizsi Magyar Füzetek egy egész száma pedig teljes terjedelmében, 200 lapon válogatást adott Bibó István tanulmányaiból és tanulmányrészleteiből.

Az Emlékkönyvtől, a párizsi Magyar Füzetek 4. számától és az Összegyűjtött munkáktól korántsem függetlenül jelentette meg a Magvető Kiadó 1986-ban Budapesten, három kötetben a Válogatott tanulmányokat. Ez időrendben közölt írásokat: kilencet 1935-től 1944-ig 737, húszat 1945-től 1949-ig 923 és ötöt 1971-től 1979-ig 653 – összesen 2313 – lapon. A harmincnégy Bibó-szöveget tartalmazó válogatást Huszár Tibor, a Bibó-emlékkönyv állampárti cenzora, az Eötvös Loránd Tudományegyetem Bölcsészettudományi Kara Szociológiai Tanszékének a tanára, a Valóság szerkesztőségi tagja végezte, s ő írta a harmadik kötet utószavát is. A szövegeket Vida István történész és Nagy Endre jogszociológus szerkesztette, és ugyancsak ők készítettek hozzájuk – többnyire jól használható – jegyzeteket. „A válogatásban és szerkesztésben közreműködött: Ifj. Bibó István” – szerepelt a kötetekben.

Az első kötet újdonsága Az európai egyensúlyról és békéről. Békecsinálók könyve volt, amely a kiadványban külön fel nem tüntetett Szilágyi Sándor filológiai munkáját dicsérte. Ő hozta ugyanis kiadható állapotba a Bibó István által „nagy salátának” nevezett, a kiadás reményének híján végleges formába nem öntött kéziratot. Szilágyi Sándor munkájáról ifj. Bibó Istvánnak az első kötet 677. lapján szereplő feljegyzéséből lehetett tudomást szerezni. A Békecsinálók könyve első könyvének második egysége, A német hisztéria okai és története egy része ugyan már megjelent a Történelmi Szemle 1980/2. számában, egésze pedig egy esztendővel később, a berni kiadás első kötetében, a Békecsinálók könyve teljes szövegének közlése mégis esemény volt. A második kötet az 1945 és 1948 közötti politikai publicisztikai írásokat és a nagyesszéket foglalta magában. A harmadik kötet tartalmazta a négy évvel korábban, a berni kiadás második kötetében már publikált, ám Budapesten, a Mozgó Világ 1983/12. számában kinyomtatott, de nyomtatás után betiltott Az európai társadalomfejlődés értelmét, ahogy Bibó István 1976-ban Németh Lászlóról rádió-előadásnak írt és adásból letiltott szövegét.

A budapesti három kötet könnyen elérhetővé tette az addig csak könyvtárakban külön-külön olvasható, különböző régi folyóiratokban megjelent nagyesszéket, a szerzőt pedig beemelte az első nyilvánosságba. Ugyanakkor – az Összegyűjtött munkákkal ellentétben – nem adta ki az 1956–57-es írásokat, az Uchróniát, Az 1956 utáni helyzetrőlt, A nemzetközi államközösség bénultságát s annak esettanulmányait. A budapesti első nyilvánosságban publikálatlan írások a rendszerváltás után, a negyedik kötetben jelentek meg, ifj. Bibó István válogatásában, szerkesztésében és jegyzeteivel, nemzetközi jogi írásokkal, a nemzetiszocializmusról tartott genfi szemináriumi előadásokkal, az Uchróniával és 1979-es, szellemi végrendeletszerű írásokkal együtt. A 810 lapos kötetben válogatóként még megtaláljuk Huszár Tibor nevét is, aki a korábbi három kötetet és önmagát igazolta (Utószó helyett).

A Kádár-korszak Bibó-felejtését a rendszerváltást megelőző és előkészítő Bibó-reneszánsz követte, majd a rendszerváltás után ismét a hárítás, az elfojtás és a felejtés következett. A politikai recepció helyébe – korántsem automatikusan, komoly erőfeszítések eredményeként – a tudományos recepció lépett, szakszerű filológiai és eszmetörténeti művekkel, számos forráskiadvánnyal, tanulmánnyal, tanulmánykötettel, monográfiával és Bibó István munkáinak tizenkét kötetes centenáriumi kiadásával. Minthogy a sorozat kötetei igen kis példányszámban láttak napvilágot, könyvészeti ritkaságszámba mennek. A kötetek elérhetetlensége, az újabb dúvad-állam kiépülése miatt az életmű egyre növekvő aktualitása és az újabb Bibó-kutatások eredményei együttesen arra ösztönöztek, hogy meggyőzzem a Pesti Kalligram Kiadó igazgatóját, hogy újabb, teljesebb, csaknem kétszázötven tételes, háromkötetes Bibó-kiadás megjelentetésére vállalkozzon: a Bibó István összegyűjtött írásai kiadására. Az első kötet 2016-ra datálva 2017-ben, a második 2018-ban, a harmadik pedig 2020-ban jelent meg, összesen 3300 nagy oldal terjedelemben.

Utóélete

1. Szemlélet, műfaj, szerep

Bibó István problémamegoldó politikai gondolkodó volt. Körmondatokban megfogalmazott mondanivalóját, amikor tehette, diktálta. Számos szövege inkább az előadás, mint a tanulmány műfajába sorolható. Szemlélete és módszere interdiszciplináris volt. Távol állt tőle a politikatudományban manapság annyira elterjedt instrumentalizmus és operacionalizálhatóság, bár azok korabeli változatait jól ismerte. A politikaelmélet, a morálfilozófia, a személyiségpszichológia és a társaslélektan, a történettudomány, a szociológia, a jogfilozófia és a nemzetközi jog szempontjait egyaránt alkalmazta originális vizsgálataiban, amelyek a történelmi traumaelemezések és a nemzetépítési folyamatok egymásra vonatkoztatását, a konfliktus- és válsághelyzetekben alkalmazott mediációt egyaránt tartalmazták. Műveiben érzékelhető szerepe leginkább a mediátoréval rokonítható.

2. Szellemi hatások

Külön-külön már számba vettük az egyes szellemi hatásokat, most viszont immár összegezzük őket. Bibó Istvánt inspirálta szegedi mestere, Horváth Barna jogfilozófus szinoptikus jogszemlélete, valamint genfi mestere, Guglielmo Ferrero történész és filozófus legitimitásértelmezése és a francia forradalomról alkotott felfogása. Ösztönözte Karl Mannheim filozófus társadalomregeneráló tervezete, Németh László író Kelet-Európa-felfogása és a magyar elit kontraszelekciójáról szóló leírása, Hajnal István történész kölcsönös szolgáltatások társadalomfogalma, Erdei Ferenc szociológus polgárosodásértelmezése és agrárurbanizációs terve. Hatottak rá az ókori és modern klasszikus politikai szerzők, a két világháború közötti válságirodalomból különösen Johan Huizinga és José Ortega y Gasset nemzetértelmezése. Pályakezdésekor a két világháború közötti válságirodalom számos megállapítását osztotta ugyan, ám azokat szabadságelvű irányban átértelmezte. Az elköteleződéseiben döntő másik szocializációs és értelmezési keret, a kelet-európai agrárpopulizmus maga is nagyon összetett jellegű az orosz narodnyikizmustól a cionizmusig. A korabeli hatalom-, társadalom- és történelemértelmezések közül osztotta Robert MacIver és Bertrand Russell felfogását a hatalom humanizálhatóságáról, és tanult Raymond Aron, Dankwart A. Rustow, Hugh Seton-Watson és Arnold Toynbee értelmezéseiből. A Hans Kelsen és Alfred Verdross nevével jelzett, a jogpozitivizmus és a természetjog közötti vitában inkább Verdross nézetei álltak hozzá közelebb.

3. Szellemi párhuzamok

Berki Róbert brit-magyar politikatudós (Budapest, 1933–Hull, 1991) sorra vett számos szellemi hatást, és felvetett jó néhány intellektuális párhuzamot. Azóta sokat sikerült feldolgozni, így a szellemi paralelt Wilhelm Röpke, Karl Raymund Popper, John Rawls, Félicité Lamennais, Dietrich Bonhoeffer, Németh László, Hajnal István, Erdei Ferenc, Guglielmo Ferrero, Isaiah Berlin, Hannah Arendt és Kis János munkásságával és szemléletével. Mások még kidolgozásra várnak, mint a párhuzam George Orwell, Martin Buber, Hubert Butler, Robert MacIver és Walter Wink műveivel.

4. Originalitás

A hatások és a párhuzamok feltárása hasznos akkor, ha már ismerjük az oeuvre-t, és rokonítani akarjuk. Ám Bibó István nézetei nem redukálhatók az őt ért hatásokra, és nem oldhatók fel semmiféle párhuzamban. Sem külön-külön, sem összességében. Szemlélete nem skatulyázható liberálisnak, radikálisnak, szocialistának, kereszténynek vagy konzervatívnak. Valamennyiük számos elemét megtalálhatjuk oeuvre-jében, ám más-más összefüggésben, mértékben és kontextusban. Gondolkodásának legfőbb jellemzője ugyanis autonóm, originális jellege. Ezzel a megállapítással nem valamilyen Sonderweg-elméletet szeretnék sugallni, hanem a művek olvasásához kívánok szellemi étvágyat gerjeszteni. Politikaihisztéria-elemzései, nemzetközi konfliktusmegoldó kísérletei, mediációs törekvései, a demokratikus legitimáció feltételeinek megteremtésére irányuló diagnózisai és terápiái nem bárhol beváltható receptek, habár messze túlmutatnak eredeti kontextusukon. Empatikus, ugyanakkor kritikus megközelítései és felismerései nemcsak Közép- és Kelet-Európában, hanem Írországtól Spanyolországig, a Baltikumtól Görögországig, Latin-Amerikától Ázsiáig tanulságosak és gyümölcsözőek. Magyarországon pedig a „dúvad-állam” újabb kiépülése és rombolásai miatt ismét nagyon aktuálisak.

5. Recepció

Bibó István temetése az 1956-os forradalom még élő résztvevői és az akkor szerveződő demokratikus ellenzék – titkosrendőrök által megfigyelt és rögzített – méltóságteljes demonstrációja volt. Fél éven belül a diktatúrával szemben álló, különböző meggyőződésű ellenzékiek Emlékkönyvvel tisztelegtek emléke előtt, amely a rendszerváltásig szamizdatban terjedt. Neve a Kádár-rendszerrel való szembenállás, a demokratikus és független Magyarország jelképe lett. A rendszerváltás idején rá hivatkoztak a legtöbben. Reneszánsza, szellemi divatja azonban hamar lecsengett. Egyrészt mivel szerény, minden heroizmustól idegenkedő személyisége nem volt alkalmas arra, hogy hőskultusz tárgya legyen. Másrészt azért, mert a társadalomszerveződés oligarchikus jellege összeegyeztethetetlen volt mindazzal, amit képviselt, hiszen a pillanatnyi, gátlástalan, fékevesztett haszonra törekvés nagyon távol állt tőle és mindattól, amit képviselt. Életművének tudományos recepciója az elmúlt két és fél évtizedben bontakozott ki. Különös időszerűséget ad neki a személyes uralom ki- s a fékek és ellensúlyok leépítése, a hatalomkoncentráció hagyományos és modern formáinak gátlástalan alkalmazása. Minthogy az egykori Bibó-kollégisták „nagy étvágyú hatalmasok”-ká váltak, és autokrata pártállami csoporttá szerveződtek – s mivel Bibó István neve, életműve és szellemi hagyatéka nem használható hatalomtechnikai eszköznek –, nem tudtak és nem tudnak mit kezdeni vele, szókimondó ideológusuk, Lánczi András egyenesen a Kádár-kori kiátkozást felidéző módon bélyegezte meg.

Bibó István életrajzát és életművét Kovács Gábor dolgozta fel nagymonográfiában: Az európai egyensúlytól a kölcsönös szolgáltatások társadalmáig. Bibó István, a politikai gondolkodó. Budapest, Argumentum–Bibó István Szellemi Műhely, 2004. Tematikus monográfiát írt Balog Iván: Politikai hisztériák Közép- és Kelet-Európában. Bibó István fasizmusról, nacionalizmusról, antiszemitizmusról. Budapest, Argumentum–Bibó István Szellemi Műhely, 2004; uő: Bibó István recepciója. Politikai átértelmezések. Budapest, Argumentum–Bibó István Szellemi Műhely, 2010; Tóth-Matolcsi László: Műhely a lehetetlenséghez. Kapcsolódási pontok Bibó István és Ravasz László életművében. Budapest, Argumentum–Bibó István Szellemi Műhely, 2005; Zsidai Ágnes: Jogbölcseleti torzó. Bibó István jogbölcseletének rekonstrukciója. Budapest, Szent István Társulat, 2008; Dénes Iván Zoltán: Eltorzult magyar alkat. Bibó István vitája Németh Lászlóval és Szekfű Gyulával. Budapest, Osiris Kiadó, 1999; uő: Az „illúzió” realitása. Kollektív identitásprogramok. Budapest, Argumentum–Bibó István Szellemi Műhely, 2011; Trencsényi Balázs: A nép lelke. Nemzetkarakterológiai viták Kelet-Európában. Budapest, Argumentum–Bibó István Szellemi Műhely, 2011.

Epilógus

„Sajnos, annyira megszoktuk már, hogy észre sem vesszük, micsoda szörnyű fából vaskarika ez: elvárni és kifejleszteni a szabad ember jellegzetes erényeit, a spontán lelkesedést, a tudatos önfeláldozást és a felelős aktivitást egy olyan közösségért, mely nem biztosítja a szabad ember kifejlődésének az elemi feltételeit.” (Bibó István összegyűjtött írásai. I., 852. o.)

Tartalomjegyzék

Ajánlás (ifj. Bibó István)

Előszó (Majtényi László)

Dénes Iván Zoltán: Az életmű és aktualitása

Balog Iván: A félreértett Zsidókérdés

Szabó Miklós: Hystericōn

Szabó Miklós: A hétköznapi történelem filozófiája

Joseph Paul Forgas–Lantos Dorottya: A populizmus pszichológiája. Politikai hisztéria, kollektív nárcizmus és a magyar demokrácia krízise

Fleck Zoltán: Zsákutcás habitusok

Majtényi László: Bibó István és a magyar köztársaság végleges alkotmánya

Fábián Áron–Matyasovszky-Németh Márton: Elit és szociális érzék a 21. századi Magyarországon, avagy milyen társadalompolitikát ajánl nekünk Bibó 2022-ben?

Lázár Domokos: Ép alkat és reagálóképesség: a hatékony felsőoktatási autonómiaküzdelem összetevői egy autokratikus rendszerben

Dénes Iván Zoltán: Miért lehet kisajátítani a szuverenitást?

A kötet szerzői

Névmutató

Eötvös Károly Intézet
1088 Budapest, Szentkirályi utca 11.
e-mail: info@ekint.org
Felelős kiadó: Majtényi László, az Eötvös Károly Intézet elnöke

Corvina Kiadó
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
e-mail: corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Torma Lászlóné

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
Courier Prime – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0