KONCZ PÉTER

BECKY

TÖRTÉNETEK OKRÓL ÉS OKOZATRÓL

Könyv Guru

Budapest, 2023

TARTALOMJEGYZÉK

I. A fiú a szekrényben

II. Kék hold

Mindenkinek, mert nem vagytok egyedül.

I. A FIÚ A SZEKRÉNYBEN

„És nem vesz rajtuk erőt a halál.

Olybá vétetnek majd a pőre holtak,

Mint lakói a szélnek s esti holdnak,

Míg csontvázuk letisztogatva korhad,

Csillag gyúl ki könyökön s lábfejen.”

Dylan Thomas

„Minden cselekedet következményei benne vannak magában a cselekedetben.”

George Orwell

– Ugye te sosem hagysz el? – nyüszögte a fiú, miközben könnyeivel keretezte kérdését, és erősen magához szorította a plüssnyulat.

– Soha – jött a válasz.

Az alsó szinten becsapódó ajtó idegességgel és apátiával átitatott eklektikus bűze beszűrődött a szobába. A kulcs csörgése, mint a kopók csaholása a vadra, arra késztette, hogy még közelebb húzódjon a falhoz, és körmét tenyerébe mélyesztve markolja barátját.

Tompa lépések rázták meg az elkorhadt falépcsőt.

Egy, megérett a meggy.

A falhoz tolt szekrény belsejéből halk és folyamatos kaparászás hallatszott. Ismeri, hallotta már.

Kettő, csipkebokor vessző.

A szekrény apró zajához feszült motyorgás társult.

Behunyta a szemét, és folytatta a számolást, ahogyan anyja tanította.

Három, te leszel a párom.

Félúton van.

Résnyire nyitotta az ajtót. A hibák arra valók, hogy tanuljunk belőle, és ne kövessük el őket újra és újra… De mi van azzal, hogy ismétlés a tudás anyja? Egy baromság, amely az emberek hosszú évek alatt kifejlesztett önfelmentő folyamatának a része, hogy ne nézzenek szembe azzal, hogy többször is beleesnek ugyanabba a gödörbe.

Négy, biz’ oda nem mégy.

Öt, leszállott a köd.

A szekrény morajlása egyre erősödött.

Hat, hasad a pad.

Az ajtó kínzó nyikorgása jelt adott, és a kortizol úgy szökött ki a szervezetből, mint a fuldokló tüdőből a levegő. Az elnyűtt ajtó szenvedése és a dohos szekrény szólama hidegrázós szimfóniát adott.

Hölgyeim és Uraim, kérem hatalmas tapssal köszöntsék a színpadon a kihagyhatatlan duót, akik mire végeznek, olyan nyomot hagynak önökben, hogy gyakrabban visszatérnek majd az előadásukra, mint azt bármikor is gondolnák… Feszültség és nyomor!

Éljenzés, hatalmas show van kilátásban. Az összes ember jegyet vett, viszont sosem fogynak el a helyek. A színpad előtt vannak az igazán haláli helyek.

Vendégszereplőként várhatóak ma este Jack, Jim, Johnnie, és persze itt lesz még „Kokó” is.

Jó szórakozást ehhez az estéhez, amely annyira felejthetetlen lesz, hogy semmire sem fognak emlékezni másnap.

A szobát whiskey és elkeseredettség egyvelege töltötte meg.

– Becky, ugye az enyém vagy még?

– Igen, apa.

A jól betanult válasz célba ért.

Nagy korty.

– Nézz rám, Becky!

A pozícióváltás sosem egyszerű. Vannak, akik képtelenek túltenni magukat és elfogadni a változást. Van, aki szomorúságból, van, aki félelemből, és van, aki a helyzet visszafordíthatatlansága miatt reked meg a nagy lépés előtt.

A fiú átfordult a másik oldalára, továbbra is szorosan kapaszkodva az elhasznált és szakadt plüssbe, majd felnézett a férfire.

A férfire, aki már nem az apja. A férfire, aki nem ragadt le a változás előtt, egyszerűen másikat választott. Izzadt kockás ingét félig eltakarta cipzáros Adidas pulóvere.

A háta mögött sellőként táncolt a pislákoló lámpafény, amely a szabadság szinonimájává nőtte ki magát az elmúlt időszakban, ugyan a szótárakban nem így szerepelt.

A férfi kortyolt egy újabbat a nedűből, amelynek borítása a múlt héten látott pohárból többszemélyes üveggé avanzsált. Szemének fénye megkopott, haja megfakult, míg fogainak árnyalata kellemesen harmonizált a whiskey színével.

– Mi van nálad? – köhögte, és a barát felé bökött. – Add ide nekem!

A fiú engedelmesen felé nyújtotta a plüsst. A fényben megcsillant félig leszakadt gombszeme, valamint lefelé konvergáló szája.

– Becky, Becky, Becky – rázta meg a fejét a férfi, és leült az ágy szélére, miközben a kezébe vette a játékot –, a fiúk nem játszanak babákkal. Azt akarod, hogy a többiek kigúnyoljanak? Kis buzinak, homárnak vagy ratyinak hívjanak? Ezt akarod? – tette fel a kérdéseket a férfi, majd rágyújtott egy Marlboróra.

Becky nem tudta levenni a szemét a piros dobozról. A halál tizenöt árnyalata egy díszdobozban.

– Kérsz egyet, kölyök? – jött az újabb kérdés a férfitól, majd adott egy falatot a ráknak.

A fiú megrázta a fejét, és közelebb húzódott a falhoz.

– Apa – kezdte halkan –, valami van a szekrényben – suttogta, és feljebb húzta a takarót.

A férfi tovább bámulta a kezében lévő játékállatot, és újabb szívásokat hajtott végre a cigarettán.

– Nincs semmi a szekrényben, sem most, sem tegnap, sem a rohadt jövőben – morogta. – Viselkedj már férfiként, bassza meg! – csavarta fel a hangerőt, és a sarokba dobta a nyulat, majd felállt, és a fiú szemébe nézett.

A fiú összeszorult gyomorral viszonozta a tekintetét, és átnézett az üvegen az üveges szemekbe.

– Nincsenek szörnyek a szekrényben, és a játékok nem élnek, szóval ne beszélgess egyikkel sem! Holnap kivágom az összeset a házamból, megértetted? – mutatott a könnyeivel küzdő fiúra.

Már hogyne léteznének szörnyek, és miért ne beszélhetnének a játékok?

Ez az ő társasága. Ő érti őket, és tudja, mit motyorgott a szekrény, és érzi a padló tengerébe hajított plüssjáték fájdalmát is.

Gondolatai ellenére bólintott, aminek hatására apja arckifejezése enyhült. De ez még félelmetesebbé tette, és gyerekfejjel felfoghatatlan dolgot sejtetett. De nem számára. Ő ugyanis a sötétben született, és ott is marad egy borzas gombszemű és egy szekrénybe szorult féreg bulijában, ahol a terror az abrosz, és a sikoly a menü.

– Most pedig vedd le a nadrágod! – mondta beteg izgatottsággal a férfi, és behajtotta az ajtót.

•

A reggeli napfény a legtöbb ember számára a feltámadást, az új esélyt és egy vadonatúj nap kezdetét jelenti, amikor bármi megtörténhet. Egy esélyt arra, hogy jobbak legyenek, mint tegnap.

A King út kilencvenkilenc alatt azonban ehhez társult egy csipetnyi szorongás is.

A fiú már régen felkelt, ha aludt egyáltalán. A takaró alól csípő fájdalom kúszott fel a testén, hogy aztán lelki katarzisként csúcsosodjon ki.

A rolón beszűrődő fény huncut táncot járt a szobában, hogy jelezze a világ valódiságát. Várt még egy kicsit, ahogy minden reggel, hogy az anyja bejöjjön, és felhúzza, és nevetve vegye rá, hogy kezdjen el készülni, viszont, ahogy tegnap és azelőtt sem, most sem jött senki. Ahogy a fény elárasztotta a szobát, már csak a sarokban pihenő plüssnyúl emlékeztette a tegnap történtekre. Sem a férfi, sem a gardróbban lakó kaparászás nem volt jelen.

A napok összefolynak, ezért besöpört minden könyvet és füzetet a táskába, majd megfogta az ajtó kilincsét.

Nagy levegő. Csak hat fok, és lent van.

Az ajtó keserves nyikorgással jelezte, hogy megadja magát, és kinyílt.

Ismét nagy levegő. Lehet, már nincs is itt.

Kilesett mindkét oldalra. A folyosó mindennap egyre hosszabbnak és sötétebbnek hatott. Gyors léptekkel elindult a lépcső felé, majd amilyen hangtalanul csak lehet, rálépett a legfelső lépcsőfokra. Középre, hiszen ott a leghalkabb. Szája könnyes félmosolyra húzódott.

•

A nyár napsugarai jókedvűen világították meg a frissen nyírt zöld gyepet, bekeretezve az idilli családi képet.

Az anya nyugodtan olvas a hintaágyon egy pohár borral, míg az apa elkészíti az ebédet.

A hús sercegése játékosan elegyedett a fiú kacajával és a kutya szerethető morgásával, ahogy szájában tartotta a megszerzett labdát.

– Na, add ide! – kérte a fiú, és megfogta a játék elérhető részét, másik kezével pedig megvakarta négylábú barátja fülét. Ismeri és tudja, hogy szerezheti meg, amit akar. Működött, a kutya elengedte a labdát, és a hátára dobta magát.

A fiú felállt, és eldobta a labdát, amely a boros olvasósarkot vette célba átszelve a közöttük húzódó veszélyes bokorlabirintust.

A hirtelen érkező nyomástól az üveg hamar szöget váltott bordóra festve az emberi vásznat.

A pilóta és hűséges négylábú társa feszülten figyelte a röppályát, majd várta a fejleményeket a labirintus túloldalán.

A csendet lépések zaja törte meg, ahogy az anyja megközelítette menedékhelyét.

– Jason, tudsz valamit erről? – kérdezte könnyeden, miközben az üres pohárral korábban fehér hatását keltő ingére mutatott. Fejét kissé jobbra döntötte, hogy súlyt adjon kérdésének.

Fia felnézett rá, és mintegy filmben betanult szöveget, annyit mondott:

– Eltérítették a gépet.

– Ó, tényleg? Hát akkor úgy gondolom, hogy el kell kapnunk az elkövetőket – mondta az anyja nevetve, és csikizni kezdte a fiút, aki szabadulása után sikongatva menekülni kezdett, és berohant a házba. Még hallotta, ahogy apja utánakiált, hogy ne menjen messze, mert mindjárt kész az ebéd.

A házba érve azonnal búvóhelyet kezdett keresni anyja elől. A ház rengeteg lehetőség rejtett e nemes célra. Az ajtóból megannyi tökéletes alternatív rejtekhely tárult elé. A kabátos szekrény, a lépcsőbe épített tárolók, a konyha, ahol az anyja megtiltotta, hogy ugráljon, de érezte, hogy süket fülekre talál majd, ezért minden sarokra élvédőket szerelt fel. A földszint viszont nem felelt meg Jason elképzeléseinek, hiszen a sok hely ellenére túlságosan nyílt csatatérnek minősült, tehát a lépcső felé vette az irányt. Sietnie kellett, mert az ellenség már úton volt, és fegyvereit durrogtatta.

– Jason, merre vagy? Gyere, kész az ebéd – a másik oldalon tisztában vannak azzal, hogy éhes, és a kommunikációs hadviselést választották. De nem gyengülhet el, el kell bújnia, hogy győzzön.

Felrohant a lépcsőn, és elbújt a korlát mögé.

A hang egyre közelebbről jött. Bejutottak!

Kinézett a korlát mögül, hogy felmérje az offenzívát, viszont nem látott semmit. A szíve egyre hevesebbem vert az izgalomtól, és kezeivel befogta száját, nehogy elárulja magát. Mindenre gondolni kell.

Hirtelen, mint kígyó a prédáért, egy kéz benyúlt a korláton keresztül, és elkapta. Ijedtében felsikoltott, és a végtagjai zsibbadni kezdtek. Gyorsan a támadás irányába vetette tekintetét.

– Megvagy, te kis hamis – mondta az anyja vigyorogva, majd magához szorította a fiút. Miután elengedte, ismét elveszett fia szemeiben, amelyek a világot jelentették neki.

– Tanuld meg, hogy a fokok közepére kell mindig lépni, mert ott a leghalkabbak, és fel vagy le lehet osonni. Na, gyere, kész az ebéd.

•

Mindjárt kint van, és fellélegezhet egy kicsit. Megfogta a bejárati ajtó kilincsét. A fémkilincs hideg érintése egy pillanatra fájt, de mindenhol vannak szükséges rosszak.

– Hát te hova mész? – mászott ki egy rekedt hang a nappaliból, és jeges fuvallatként kúszott fel a gerincén egészen a halántékáig.

Félve balra fordult a hang irányába. A szobában teljes sötétség honolt, csakúgy, mint a ház többi részén. Ajtó híján jól kivehető volt a kis dohányzóasztal és a mellette nyugvó fotel, amely most mégsem volt annyira nyugodt. A karfán sárga ujjak jártak fel–le, a kar pedig izzadt kockás inggel borított testbe futott.

A helyiségből erjedt gyümölccsel illatosítottan áradt ki a kétségbeesés és a tehetetlenség átható bűze. A hétköznapi gonosz szaga.

– Iskolába – felelte a fiú a sötétnek egyre erősebben szorítva a kilincset. Ujjai színárnyalatot váltottak, ahogy padlizsánként erőlködtek.

A sárga ujjak mozdulatlanná dermedtek a kopott fotelen.

– Rendben, de nem felejted el, hogy az enyém vagy, ugye?

A fiú a kilincs felé fordult, és felelt.

– Nem, apu.

A sötét hang elégedetten hümmögött.

Az ajtó kinyílt, és a fiú kilépett a részleges szabadságba. A fák suhogása és az elhaladó autók mesterséges dallama egy pár pillanatig mindig felszabadítja, és olyannak érezheti magát, amilyennek már rég nem, ha csak egy kis időre is. Gyereknek.

Fűben focizó, otthonról italt lopó, barátokkal bandázó gyereknek. Vett egy nagy levegőt, és elindult a buszmegállóba.

•

– Hát te hova mész?

– Iskolába.

A férfi biccentett a sötétben. Ahogy bezárult az ajtó, valami benne is bezárult. Ült a fotelben, és hallgatta a csendet. Figyelme a dohányzóasztalon lévő poháron pihent. A sárga folyadék folyamatosan szólította, ahogyan lelke utolsó megmaradt darabja küzdött agya satnyuló működésével. Előrehajolt, és egy korttyal leküldte az üveg tartalmát. Ahogy a meleg elárasztotta teste minden egyes porcikáját a lábujjaitól a fejéig, elfeledett mindent. Ezért szerette. Ezért kívánta és kereste. Ez az ő menedéke.

Megpillantotta saját tükröződését a szemben lévő televízió kikapcsolt fekete képernyőjén, ahogyan lenézően tekint vissza rá. Mint egy utópisztikus családi sorozat, úgy jelentek meg a múltbéli események a készülék ablakán. Az alkohol melegét lassan leváltotta a düh és harag tüze, és a tévé felé dobta a poharat, amelynek mikroszekundumnyi útja óráknak tűnt, amíg elérte végállomását.

Hát igen, gyorsan pörögnek a dolgok. Akármilyen lassúnak és hosszúnak is tűnik egy élet, igazából nagyon is sebesen halad, és hamar véget érhet, és ér is.

A két tárgy találkozása ősrobbanásként hatott a férfi fejében kezdődő fájdalomra. A tévé hátramozdult először, majd, mint egy bokszoló, ahogy visszatámad, előrelendült, és a padlónak csapódott.

Egy ideig még nézte a mérkőzést, majd felkelt és elindult. Dülöngélve megközelítette az előszobát, útközben megpihent a falnak támaszkodva. A kulcsot felvette a földről, és kilépett az ajtón. Vörös szeme összeszűkült, ahogyan a kinti napfény köszönt neki. Megfordulva a kulccsal megkezdte kitapogatni a zárat.

– Hol a francban van? – morgolódott, ahogyan próbálta bedugni a kulcsot. Miután nem fúródott az ajtóba a hegye, elégedetten behelyezte és elfordította.

A háta mögött egy motor karizmatikusan felbúgott, jelezve, hogy márkajele erősen hasonlít az olimpiáéra.

– Minden rendben van, szomszéd?

A férfi erősödő fejfájásától kábultan felegyenesedett, és a hang irányába fordult, hogy szeme ismét tökéletes célpontként szolgáljon a sugaraknak. Kezével védve pupilláit elindult az autó felé.

– Megvagyok – felelte, ahogy odalépett az Audi lehúzott ablakú ajtajához.

Ismerte a sofőrt és az anyósülésen ülő nőt is. Régen sokat találkoztak vele a szomszédoknak rendezett grillpartikon.

– Szép autó – mondta, miközben megtámasztotta imbolygó testét az autón, és elővett egy Marlborót a zsebéből. – Baszott jól megy az üzlet, igaz, Freddie? – vetette oda mosolyogva a cigarettát vizslatva, hogy még nem gyulladt meg magától, majd miután rájött, hogy ez nem fog megtörténni, kotorászni kezdett a másik zsebében.

Az autóban ülő férfi összenézett a feleségével, majd kiszállt az utóból.

– Egy perc – mondta a nőnek, aki aggódva bólintott, és hátrafordult, majd bezárta az ajtót.

Átment az autó túloldalára, ahol a reménytelen tűzkeresés meghiúsulni látszott.

– Nem kéne így beszélni a gyerek előtt – kezdte, miközben elővett egy gyufásdobozt.

– Aj, Fred, egyszer az életben legyen már tököd, és ne azt csináld, amit mások várnak tőled – felelte a másik, és a szájába vette a cigarettát, hogy aztán kérdőn nézzen a gyufásdobozra.

Fred kivett egy szálat, és háromszor végighúzta a doboz oldalán, majd meggyújtotta a cigarettát, amelyből beszélgetőpartnere nagyokat szívott. A papír meggyulladt, és abban a pillanatban elkezdett végigégni.

– Hogy van Jason? – terelte el a témát Fred, majd eltette a gyufákat.

Aggodalmas tekintettel nézte a másik férfi üveges, véreres szemét, amely alatt holdkráterre hasonlító táskák sorakoztak. Az ember ismerős volt, de a személy idegen.

– Iskolában van, vagy legalábbis elindult, ki tudja. A maiaknál nem lehet tudni – jött a válasz mosoly nélküli nevetéssel együtt.

Fred megköszörülte a torkát, és folytatta.

– Kath–tel arra gondoltunk, hogy vigyáznánk rá, amíg kipihened magad azok után, ami történt… – megtorpant és bólintott – Emilyvel. Csak amíg összeszeded magad, mindent megoldunk, mehetnének együtt suliba Vickel.

A másik férfi ismét beleszívott a cigarettájába, és kifújás nélkül felmordult.

– Persze, mert ti aztán olyan kurva tökéletes emberek… nem is, szülők vagytok, igaz, bátyám? – köpte a szavakat, és addig üveges szeme új életre kelt. – Majd ha segítségre lesz szükségem a fiam felnevelésében, akkor elmegyek, és megkérdezem a terapeutát, ahova jársz a kis dolgod miatt. Majd, kérlek, add meg a számát – mondta színlelt udvariassággal.

Fred lenézett a földre, majd vissza a testvérére, bele a szemébe.

– Semmi nincs benned már a régi énedből, öcsém – felelte hűvösen, és elindult, hogy beszálljon az autójába.

A hátrahagyott férfi megtörölte a száját, és benézett a hátsó ülésre. Egy fiú ült ott, nagyjából az övével egyidős lehetett. Látta már korábban, de nem ismerte. Új Pull&Bear pólót és Calvin Klein pulóvert viselt.