Copyright © Fejős Éva, 2024

©Erawan Könyvkiadó, 2024

Itt találod a kiadónkat, webshopunkat:
https://erawan.hu

Erre a címre írhatsz nekem (Fejős Évának) e-mailt:
fejoseva@fejoseva.com

Elérhetőségem
a Facebookon: facebook.com/fejoseva1

Instagram: @fejoseva

TikTok: @fejoseva

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

Korrektor: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv, tördelés: Müller Péter

Borítókép: freepik.com

Elektronikus formátum:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6269-73-7

ELŐSZÓ

KEDVES OLVASÓIM!

A Cuba Libre sikere után (jesszusom, 2011-ről beszélünk!) nagyon sokan kértétek, hogy „utazzunk” ismét Kubába.

Erre tizenhárom évet várnunk kellett. Elsősorban azért, mert ennyi ideje nem jártam a karibi szigetországban, és szeretek mindig friss élményekből töltekezni egy olyan történethez is, ami távoli tájon játszódik.

2024-ben – életemben negyedszerre – szerencsés voltam, és visszamentünk Kubába. Köszönöm a szuper élményeket a páromnak és kislányunknak, tényleg felejthetetlen utazás volt. Mindez persze nem jött volna létre havannai barátnőm nélkül, aki elkalauzolt a „legtitkosabb” helyekre barátainkkal, Mónival és Jankóval együtt.

Ez a regényem is fikció, és ahogy mondani szokás: ha valaki magára ismerne valamelyik szereplőben, az csak a véletlen műve.

Könnyed formában ebben a történetben is – ahogy anno a Cuba Librében – megjelenik a santería, ami egy ősi afrikai eredetű karibi vallás, tele spirituális szertartásokkal. Azt mesélték nekem, hogy amit egy santera (a santería papnője) vagy santero (pap) összeköt, azt nem választja el semmi és senki… Még hallottam is ezt megerősítő valós történetet.

Nos, ezek után indulhatunk Kubába?

Siessetek, a havannai járat pillanatokon belül felszáll! :-)

Utazzatok velem ezúttal is!

Éva

EGY

El fogok késni! Rohanok, amennyire csak tudok a csúszós járdán. Az aranysárga falevelek táncolnak a szélben, de én alig figyelek a környezetre, még a Parlament épületét sem csodálom meg, ahogy szoktam, amikor erre van dolgom. Csak a tánc és a zene jár a fejemben, meg persze az, hogy ne késsek el nagyon. Amióta egyedül élek, a salsa a szenvedélyem lett, a táncteremben kiszakadhatok a monoton hétköznapokból. Minden alkalommal úgy érzem, mintha egy másik világba lépnék be. Egyre izgatottabbá válok, ahogy közelítek a stúdióhoz.

Belépve már hallom az ismerős dallamokat. A hozzám hasonlóan amatőr táncosok viccelődve beszélgetnek egymással, a kis stúdió szinte megtelt az energiájukkal. A nagytükörben látom a fiatalokat, akik különböző stílusban próbálnak táncolni a másik teremben, és most szívesen beállnék közéjük. Persze tudom, hogy harminc fölött már röhejes lennék a tizenhat évesek között, másrészt jobban is mozognak, mint én. Hogy mennyivel? Az nem kifejezés, hogy jobban. Mindegy, azért én sem adom fel. Ha valamiben, akkor a táncban el tudok lazulni, miközben minden másra rágörcsölök.

– Emma! Végre itt vagy! – hallom meg Kriszti hangját. A barátnőm messziről integet. Épp az imént gondoltam rá, mennyire szuper, hogy mindketten szeretünk – bár túlságosan nem tudunk – táncolni.

– Igen, itt vagyok, készen állok – mosolygok. Két tanárunk van, egy férfi és egy nő, néha mindketten itt vannak, máskor egymást váltják, mint most is. A mai tanárunk egy energikus fiatal nő, integetve üdvözöl minket, és rögtön be is állít a többiek közé.

Kicsit nehéz felvennem a fonalat, úgyhogy Kriszti előtáncol nekem.

– Nézd, hogy csinálom! – mondja, és elneveti magát, hiszen rögtön hibázik.

– Hát ez még mindig jobb, mint ahogy én csinálom – közlöm, de közben örömmel nézem őt, ahogy próbálkozik.

– Engedd bele magad! Ez a lényeg – mondja a tanárnő, és én ezt bátorításnak veszem.

A zene üteme gyorsul, aztán leáll. Tanárunk bemutatja a következő lépéseket, próbálom követni, de ahhoz, hogy ne hibázzak, erősebben kellene koncentrálnom. Megpróbálom csak a lábát nézni, mert ha a tanár lábára figyelsz, akkor azzal elvonod minden másról a figyelmedet.

– Emma, nem akarlak elkeseríteni, de a múltkor mondtad, hogy van egy komoly határidőd – súgja Kriszti, amikor pár másodpercre megállunk.

– Tudom, tudom. De most tényleg nem tudok másra gondolni, mint a táncra és arra, hogy jól érezzem magam – válaszolok. Tényleg, miért kell a határidőkre gondolnom? Épp elég, ha a határidő lebeg a szemem előtt akkor, amikor felébredek és amikor lefekszem. Meg persze napközben. Jó kérdés nyilván, hogy akkor miért nem dolgozom, hogy időben kész legyek.

De a salsának van egy olyan filozófiája, amit imádok. A kubai gyökereit, a játékosságát, azt, amit a párkapcsolatban is fontosnak tartok: egy lépés előre, egy hátra, és én úgy tudom, hogy ez az alap adja az összes latin tánc alapját. És bár néha egyedül gyakorolom otthon az előszobatükör előtt, ennek a táncnak az ízét az adja, hogy itt, az órán mindig van páros tánc.

Mint most is.

Az a szép az egészben, hogy kubaiak, spanyolok, külföldiek is járnak ide. Persze engem a kubai táncosok hoznak tűzbe, imádom nézni, ahogy előadják magukat. Egy kubai lány kubai sráccal salsát táncol – egészen elképesztő, ahogy ring a teste, szinte minden testrésze egyszerre mozdul. Energia, erotika, dallam, idevarázsolja a színes Havannát, ahová egyszer majd talán elutazunk Krisztivel. Ki tudja. Most mindenki párt keres. Krisztinek akkora mázlija van, hogy az egyik spanyol srác kéri fel, imádom, ahogy táncol. Oké, valószínűleg nem teljesen heteró, de ahogy táncol, az mindent visz.

Hozzám a stúdió egyik sötét hajú, nyurga, vonzó vendége közelít, már láttam itt egyszer-kétszer. Ahogy odaér, beletúr a hajába, mosolyog, majd kézfogásra nyújtja a kezét.

– John vagyok, örülök, hogy találkozunk – mondja angolul, de akcentusa van. Egy latin srác, már hallottam angolul beszélni. Gondolom, a Johnt csak a magyaroknak tartogatja, mint könnyen kiejthető és megjegyezhető nevet.

– Emma. Én is örülök – felelem szintén angolul. – Már láttalak itt – váltok át spanyolra. Ez a másik, amiért szeretek ide járni, ez a hely gondoskodik róla, hogy ne kopjon el a spanyoltudásom, amire a szakmámban sajnos nincs akkora szükség, mint az angolomra.

– Ó, beszélhetünk spanyolul is?

– Persze, én csak örülök.

– Akkor hát, Emma, készen állsz?

– Igen, készen! – mondom, és érzem, hogy elvörösödöm. Ez a fiú tud táncolni, én viszont csak szeretek. Nagy különbség. De megérinti a csípőmet az egyik kezével, a másikkal a kezem, és máris indulunk. Még a zene sem szólal meg, de mi már a salsa alaplépéseit járjuk. Egy előre, egy hátra. Milyen szép is ez így. Ahogy táncolunk, a zene is életre kel. John magabiztosan mozog, és én próbálom követni.

– Sokat táncolsz? – kérdezem, amikor közel vagyunk egymáshoz.

– Igen, gyakorolom a salsát. Te? – válaszolja John, és mosolyog.

– Imádom, de nekem ez nincs a véremben. Hiába tudom fejben a lépéseket, amikor élesben megy a dolog, minden más… – mondom, és eszembe jut, hogy mikor is kezdődött ez az egész.

– Képzeld, én is így kezdtem. Csakhogy akkor még gyerek voltam – nevet, és vele nevetek.

Az óra vége felé John közelebb hajol hozzám, és a fülembe kiabálja, hogy halljam is:

– Szívesen meghívlak egy italra az óra után. Mit szólsz?

– Örömmel! – bököm ki, még mielőtt átgondolhatnám. A pulzusom az egekben.

A zene üteme egyre gyorsabb, a tánc olyan, mint egy másik világ. A tanár bejelenti a szünetet. A táncparkett egyre zsúfoltabbá válik, de a gondolataim már a következő találkozón járnak.

John mellett ülve érzem, hogy a beszélgetés egyre természetesebbé válik.

– Mit szólsz, ha a kedvenc helyemre megyünk? – kérdezi.

– Szuper, de ez merre van? Mesélj! – válaszolok, miközben a szívem izgatottan ver.

– Egy kis bár, itt van a közelben, ami nagyon hangulatos, mindig szól a latin zene. A koktéljaik egyszerűen fenomenálisak! – mondja, és a lelkesedése még inkább magával ragad.

Kriszti közben a másik asztalnál ül, és nevetve integet, jelezve, hogy jól érezzük magunkat. Rámosolygok, és tudom, hogy mindig támogat, akárhogy alakul is ez az este.

Mire véget ér az óra és elérjük a bárt, már kezd sötétedni. A hűvös levegő egy pillanatra felébreszt a tánc utáni eufóriából.

– Milyen koktélt kérsz? – kérdezi John.

– Talán egy mojitót? – válaszolok, és ő bólint, majd a pincérhez fordul.

– Két mojitót, kérem! – mondja, és visszafordul hozzám. – Elmeséled, mivel foglalkozol?

– Filmekkel foglalkozom. Szeretem a történeteket – mondom, és közben eszembe jut a családom.

– Ez nagyon izgalmas! Én is mindig szerettem a filmeket. Mi a kedvenced? – kérdezi John, és én mosolygok, mert érzem, hogy erős a kémia közöttünk.

– A Cinema Paradiso. Nagyon megható – válaszolok, és észreveszem, hogy ő is élvezi a beszélgetést.

– Az egy klasszikus! – feleli, miközben a mojitók megérkeznek. Elmosolyodom, ahogy a frissítő italok szikráznak a pohárban.

– Egészségünkre! – mondom, és összekoccintjuk a poharainkat. Ahogy beszélgetünk, a zene halkan szól a háttérben. Ez az este különlegesnek ígérkezik. Az a furcsa benne, hogy itt ülök egy számomra vadidegen férfival, aki tetszik nekem, mégsem kell megjátszanom magam, mert már látott táncolni, és így látta a gyenge pontjaimat is.

A zene az elmélyült beszélgetéshez túl hangos lenne, és ez csodálatos, mert nem kell magamról beszélnem, nem kell azt se várnom, hogy ő mindent elmondjon egy fél óra alatt, amit csak tudatni akarna magáról.

– A családom mindig is bátorította a művészeteket, de sosem értették meg igazán, miért választottam a filmeket. Kicsit félek, hogy csalódást okozok nekik – mondom.

– Soha ne félj attól, hogy kövesd az álmaidat. Az élet túl rövid ahhoz, hogy ne azt csináld, ami boldoggá tesz – válaszolja költőien.

A szívem egyre hevesebben ver, ahogy a vágyakozás nő bennem. Közben Kriszti is megérkezik egy ismerős táncos sráccal, integet, amikor észrevesz, aztán oda is jön hozzánk.

– Figyelj, itt az idő, hogy kipróbáljuk, mit tanultunk! – mondja Kriszti.

– Gyere, táncoljunk! – fogja meg a kezem John, én pedig, egy életem, egy halálom, elindulok vele.

John megfogja a kezem, és a táncparkettre lépve azonnal ráteszi a kezét a csípőmre, és néhány ujja érintésével beindítja a táncot. Hirtelen úgy érzem magam, mint aki egész életében salsázott. Néhányan még táncolni kezdenek körülöttünk, de ahogy a zenére mozdulunk, a világ eltűnik, és csak mi ketten vagyunk. Minden egyes mozdulatunk összhangban van, a ritmus szinte magával ragad. A közönség tapsol, és ez még inkább motivál. A Despacito szólal meg, és még többen érkeznek mellénk, akiket megmozdított ez a latinos világsláger.

– Szóval, ez az, amit csinálni akarsz, igaz? – kérdezi John, miközben a zene dübörög.

– Igen! A tánc a hobbim. Eddig is élveztem, de most valami különlegeset élek át! – válaszolok.

Nem mesélem el neki, mert hiszen nincs rá idő, hogy honnan ez a latin zene iránti vonzalmam, hogy milyen szerencsés vagyok, mert kubai a nagypapám. Igaz, már nyolcvanhat éves, de még mindig irtó fiatalos, és nem mondom, hogy nem táncolt már velem salsát. Az én nagyapám a világ egyik legfittebb és leglatinosabb nagypapája, aki majdnem a kubai forradalom vezetője lett, de hát ez egy másik sztori, és azt sem tudom – bár szeretnék rájönni –, hogy mennyi benne az igazság. Mindenesetre ő az, akinek úgy van bejárása Kubába, hogy jöhet-mehet, élhet Magyarországon, és mindig visszatér Havannába is, sajnos sokszor már temetésekre. A nagyanyám, ahogy mondani szokás, teljesen más tészta, egy negyedrészben francia magyar nő. Nagyapám a kubai virtust, nagyanyám a francia eleganciát hozta ebbe a házasságba, de ettől függetlenül szuperül elvan a nagyfater kubai barátaival – akik közül néhányan Magyarországon élnek, egy részük Miamiban „ragadt”, mások pedig ott maradtak Kubában. Abban az országban, amit látnom kellene, de a nagyapám szerint „nem érett meg az idő”, nem tudom, mit jelent ez, hiszen már betöltöttem a harmincat. Tény, hogy anyu volt velük egyszer Havannában, de akkor én még nem éltem.

A zene végül lelassul, és mi is megállunk. Kipirult az arcom és zihálok, de végre tanár nélkül, spontán táncolhattam, és szerintem nem is volt rossz! Az emberek körülöttünk tapsolnak, és kicsit magaménak érzem a tapsukat.

– Nagyszerű volt! – mondja John, és egy pillanatra átölel.

Kriszti mosolyogva néz, és én érzem, hogy végre megtaláltam valakit, akivel megoszthatom a hobbimat. Eddig jobbára magyarokkal táncoltam a klubban, és mondanom sem kell, hogy leírhatatlan a különbség.

– Készen állok a következő salsaórára! – kiáltom boldogan, John bólint. Abban reménykedem, hogy majd legközelebb is ott lesz az órán, és talán odajön hozzám, hogy a partnere legyek, mert vele úgy érzem magam, mintha táncos lennék.

Olyan kár, fut át a fejemen, hogy a nagyapám csak néha-néha mutatott kubai táncot, mintha mindig szégyellte volna. Egyáltalán, hogy régi latin meséket nem hallottam tőle. Ezt most fájlalom leginkább.

KETTŐ

John mellett ülve, a pultra támaszkodva egy frissítő koktélt szürcsölök, amelynek íze pont olyan, mint amilyennek lennie kell: citrusos, édes és kissé szeszélyes, mint amilyen egy latin koktél lehet egy szép, forró estén. Leszámítva, hogy itt semmi sem latin a Parlament szomszédságában, Budapesten, és nehezen nevezném a késő őszi estét forrónak.

– Játsszuk azt, Emma – hajol közel John –, hogy bemutatod a munkádat pár mondatban!

– Szabadúszó fordító vagyok – válaszolom, de magam is hallom, hogy ez így eléggé unalmasnak hangzik, pedig nagyon szeretem. – A legizgalmasabb munkám, hogy filmeket fordíthatok. Imádom, ahogy a szavak életre kelnek a képernyőn. A történetek, a karakterek, az érzelmek, amiket a filmekben látok… mindig is vonzott ez a világ.

– Az tényleg érdekes lehet! Milyen filmeket fordítasz?

– Főleg független filmeket és dokumentumfilmeket. Néha azonban nagyobb projekteken is dolgozom. – Talán kissé túl lelkesen mesélek a munkámról. – Legutóbb egy francia filmet fordítottam, ami egy elvált nő új életéről szólt. Nagyon megérintett.

– Független filmek? Ez a műfaj tele van izgalommal és kreativitással. – John lelkesen bólogat, az állát a kezén támasztva figyel. – Én magam is imádom a jó filmeket.

John mesél a szabadúszó életmódjáról, a nehézségekről, de az izgalom és a kalandvágy, ami a szabadúszó újságírás mögött rejlik, vonzó számomra. A kérdései egyre közelebb visznek minket egymáshoz, és én egyre inkább érdeklődöm iránta.

– A kedvenc városom Havanna. Oda mennék vissza… oda köt egy csomó dolog.

– De miért pont Havanna? – kérdezem, kíváncsian nézve rá. – Mit keresel Magyarországon?

– Hát – feleli kicsit elmosolyodva –, azt mondanám, hogy a világ felfedezése vonz. Szabadúszó újságíróként a legjobbat szeretném kihozni a munkámból. Képzeld, most egy új projekten dolgozom, ami az itteni kultúrát és életmódot mutatja be. Nagyon izgalmas!

– Az tényleg nagyszerű! – mondom, és a szívem hevesebben ver. – De nem tűnsz olyan újságírónak, aki csak úgy ücsörög színházi előadásokon este, és napközben meg alszik.

– Hát – nevet fel –, néha jólesik, de a legtöbbször nem. Sőt, inkább az éjszakai élet, a zene és a tánc vonz.

Nagyon erős vágyat érzek, hogy beszéljek a nagyapámról, de mivel ötezerszer megkért, hogy sehol se meséljek a kubai gyökereiről, és ezt valamilyen Castro-dologgal indokolta, ami ennyi év távlatából eléggé fura, de mindig tartottam magam az ígérethez. Mivel a nagyapám, Angel Fernandez Reno tulajdonképpen nem tűnik kubainak, talán kicsit sötétebb a bőre, de a vonásai eléggé európaiasak, így senki nem kérdezgetett sosem róla, meg hát miért is faggatnák az embert a nagyapjáról? Anyám Reno Zsuzsa, talán fura a Reno vezetéknév, de semmi egzotikus nincs benne… mondhatnám, hogy sajnos.

A családban csak nekem mániám ez a latinos világ. Egyszer eljuthattam a filmek kapcsán a Buenos Aires-i filmfesztiválra, ami csodálatos volt, és bár többször mondtam anyunak még régen, hogy nézzük meg Kubát, mindig elütötte azzal, hogy utálja a hosszú repülőutakat, és nyaralásra tökéletes a Balaton is. Na, ilyen fura, amikor nem is ő, első leszármazottként érdeklődik az apja szülőhelye iránt, hanem én, az unoka. Hozzáteszem, anyu azért nyaralt a nagyapámékkal sokszor Franciaországban, tehát nagyon szerencsés találkozás a nagyapáméké.

A zene elhalkul. John feláll, és a mosdó felé indul. Én a pultnál ülök, a szívem egyre hevesebben ver, és a gondolataim a körül forognak, mi következik most. Az este minden egyes pillanata, az izgalmas beszélgetések és a csillogó fények között egyre inkább érzem, hogy valami különleges kezdődött el. De még sincs kedvem vele folytatni, mondjuk, a lakásában, amit bérel. Oké, jó lenne, de én lassan esem szerelembe, és ez most még túl gyors lenne.

Néhány perc múlva John visszatér, és megáll előttem. A tekintete valahogy megváltozott, feszültté vált, sötéten pillant rám. Anélkül, hogy bármit is mondana, hirtelen közelebb lép hozzám, és szenvedélyesen megcsókol. Az ajkai forróak, és egy pillanatra minden más eltűnik a világból.

Közben érzek valamit a kezében, és amikor a csók véget ér, John gyorsan a kezembe nyom valamit, amire ráhúzza a kabátomat. Micsoda? Ez a férfi valamit a kabátom alá rejtett.

– Ezt el kell vinned Havannába – súgja, és meglök finoman, mintha sürgetne.

A szívem szinte megáll, nem tudom, mit mondjak. Mi történik? Mi ez a rejtélyes csomag? Túl sok filmet fordítottam és néztem ahhoz, hogy veszélytelennek tartsak egy ilyen csomagátvételt.

Eddig megjelent Fejős Éva-könyvek:

Holtodiglan (1999, új kiadás Most kezdődik címen, 2013)

Bangkok, tranzit (2008, 2013)

Hotel Bali (2008, 2014)

Csajok (2009, 2016)

Eper reggelire (2009, 2015)

A mexikói (2010, 2016)

Cuba Libre (2010, 2015)

Dalma (2011)

Helló, London (2011, 2016)

Karácsony New Yorkban (2011, 2015)

Karibi nyár (2012, 2016)

Szeretlek, Bangkok (2012, 2017)

Most kezdődik (2013)

Nápolyi vakáció (2013)

Száz éjjel vártam (2014)

Mert nekünk szeretnünk kell egymást (2014)

November lánya (2014)

Úton hozzád (2015)

Száz Éjjel Ügynökség (2015)

Utazz velem! – kreatív színező (2015)

Sosincs késő – kreatív színező (2016)

Holiday (2016)

Újra veled, Sydneyben (2016)

Bébi, bumm! (2017)

Csak egy tánc (2018)

Mi sem voltunk angyalok (2018)

Szélhámos szerelem (2018; Sydney Scott írói álnéven) – Szélhámos-sorozat 1. rész

Szélhámos játszma (2019; Sydney Scott írói álnéven) – Szélhámos-sorozat 2. rész

Csajok 2. (2019)

Margarita (2019)

Egyszer az életben (2020)

Szélhámos eskü – Szélhámos-sorozat 3. rész (2020)

Halál emlékül (2020)

Örökre Görögbe (2021)

Athén, végállomás (2021)

Szélhámos csábítás (2022) – Szélhámos-sorozat 4. rész

Elhitted álmomat (2022)

Szélhámos szereposztás (2023) – Szélhámos-sorozat 5. rész

Egy nyár Arubán (2023)

Krimi Riminiben (2023)

Szilveszter New Yorkban (2023)

Meghalni érted (2024)

Szélhámos románc (2024) – Szélhámos-sorozat 6. rész

Piszkos kis bűnök – Mimi nyomoz (2024)

Havanna dallama (2024)

Előkészületben:

Piszkos kis bűnök – Mimi és az arany, ami nem mindig fénylik

Angol nyelvű e-könyvek:

Bangkok Transit (2013)

Hotel Bali (2014)

Vacation in Naples (2015)

Keresd a Fejős Éva-regényeket nyomtatásban és e-könyvben Éva saját webshopjában, különleges meglepikkel, kiegészítőkkel, szuper csomagárakkal itt:

erawan.hu