Patkó Ágnes

HALÁLOS ROZÉ

Patkó Ágnes

HALÁLOS ROZÉ

Szekszárdi vörös 1.

Copyright © Patkó Ágnes, 2023

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

ISBN 978 963 452 783 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Anyának, aki nem várhatta meg, mi lesz a vége

Prológus

Mindig felvillanyozta ez az időszak. Az előző esti elismerés is jólesett persze, de a leginkább mégis azt szerette, amikor egyedül feljött a szőlőhegyre, a pincébe, és a borral foglalatoskodhatott. Szeretett az első pillanattól bábáskodni a születése felett. Az idei hosszú, meleg ősz kivételes évjáratot ígért, egészen novemberig a tőkén lehetett hagyni a cabernet-t. Tökéletes lett a termés, tökéletes pillanatban került a pincébe, és a kádakban időben megindult a forrás. Az ilyen pillanatokért szerette csinálni. A csípős őszi reggelekért, amikor a szép lassan igazi csúcsbornak induló mustot figyelte, a folyamatot, amely során az élesztőgombák varázslatának a hatására csoda történik.

A varázslatos átalakulások természetéhez tartozik a kockázat: a borrá változás veszélyes melléktermékkel, mustgázzal töltötte meg a pinceteret. Szekszárdon is így nevezték a szén-dioxidot, az alattomos, színtelenül, szagtalanul a padlón lopózó gázt, amely könyörtelenül végez az óvatlanokkal. A nagyapjától még azt tanulta, hogy csakis égő gyertyával menjen szüret után a pincébe. A modern berendezéseknek köszönhetően ezt a lépést ő kihagyhatja, hiszen a szellőztetésről gondoskodó ventilátor megvédi a bajtól. Az öregre emlékezett, és a tőle tanultakra, miközben élvezettel csömöszölte a cefrét, mozgatta át a kád tartalmát, majd továbbra is a gondolataiba merülve a pince túlsó végébe ment, ahol koracél tartályokban pihent a rozé.

Furcsa módon elmélázásából éppen a mély csend riasztotta fel. A csend a ventilátor búgását váltotta fel, de vajon mennyi ideje? Olyan mélyen elmerült az emlékeiben, hogy észre sem vette. Az ajtó melletti vészkapcsolóhoz ment, hogy újraindítsa a szellőzést, de hiába nyomta meg a gombot. A kilincsért nyúlt, hogy minél előbb kimeneküljön, de az ajtó nem nyílt. Itt, a pincében nincs térerő, de ha lenne, akkor sem érne ide időben senki.

Émelyegni kezdett, érezte, ahogy a levegő egyre fogy körülötte, mintha lassan kiszívták volna belőle az összes energiát, már állni sem bírt. Tudta, ha leül vagy lefekszik, esélye sem marad. Az ajtónak támaszkodott, kapaszkodni próbált. A nagyapja vajon mit tenne ebben a helyzetben? Ez volt az utolsó gondolata.

1
Két héttel korábban

Renáta utoljára hagyta becsapódni maga után a bérház súlyos ajtaját. Miután aznap századszorra is összefogta elszabadult vörösesbarna tincseit, beült a kocsijába, amelyet a délelőtt folyamán plafonig pakolt zsákokkal, táskákkal meg dobozokkal, majd kifordult a sarkon. Új élet kezdődik, egy boldogabb, egyszerűbb élet, gondolta. Ahogy a fővárosból kivezető úton az egyik pillanatról a másikra kialakult dugóban araszolt az M6-os autópálya felé, leendő otthonán és az új helyhez kötődő régi emlékein merengett. A város, Szekszárd olyan sok emlékkel ajándékozta meg, olyan sok fantasztikus élménnyel kényeztette gyerekkorában! Mint egy kipárnázott doboz, amelyben minden biztonságban van, amit beleteszünk. Felnőtt lévén tudta, hogy nyilván megszépíti a régmúltat, mégis így gondolt a nagynénjénél töltött hetekre. A fővárosból érkezett kislányt mindig elbűvölte, hogy ott láthatóan mindenki ismeri egymást. Úgy érezte, nem is lehet egy beszélgetést lefolytatni séta közben, hiszen percenként kell köszönni valakinek, vagy beszédbe elegyedni valakivel. A napsütéses utcák, a fagyisnál megevett gombócok, a hétvégenként furcsán kiürült város képe igazi idillként élt benne. Amikor ezen a hőségtől szorongatott nyáron úgy érezte, egyszerűen megfullad a fővárosi betondzsungelben, arra jutott, itt az ideje, hogy megvalósítsa régi álmát, és vidékre költözzön.

Mire tavaly betöltötte a harmincat, végre elérte, amiért olyan sokat dolgozott: fordítóként biztos és jól fizető munkákra tett szert, amelyeket akárhonnan végezhetett. A legjobb barátai szinte mind külföldre költöztek, ahogy a szülei is követték a világ túlsó felén családot alapított bátyját, és már így is leginkább csak az interneten keresztül tartották a kapcsolatot. Ő pedig egyre jobban érezte, hogy bár a nagyváros közepén nőtt fel, mégis idegen ebben a közegben. Előző életemben biztos nem ilyen helyen éltem, töprengett, majd egészen fellelkesült, amikor két percre hármasba tette a sebességváltót. A vad száguldás azonban gyorsan véget ért, és az újrakezdődő araszolás remek alkalmat adott a további morfondírozásra. A lakhelyváltás, bár régóta érett, mégis hirtelen döntés volt, de még a költözés napján is jó ötletnek tűnt. Meghirdette, majd gyorsan eladta a lakását, és házat keresett Szekszárdon, hiszen a kisvárosi lét mellett a másik álma a kertészkedés volt. Bár az igaz, hogy egyikről sincs sok fogalma, ismerte el, miközben végre felkanyarodott az autópályára. Még száznegyven kilométer, és ott vagyok. Nem! Otthon vagyok, javította ki magát azonnal.

A házkeresés is olyan könnyen ment, mintha tényleg a sors akarta volna már ezt a változást. Annak pedig különösen örült, hogy éppen abban az utcácskában találta meg az új otthonát, amelyre gyerekkora kedvenceként emlékezett. A Tűzoltóság mögött kis, polgári házak sorakoztak bájos kertekkel. Gyerekként sokszor sétáltak erre a nagynénjével, a kezükben fagyival, amely gyorsan olvadt, lefolyva a tölcséren és az ujjaikon. Renátának máig a forró nyári napsütés, összetapadó, ragacsos ujjai és az őszibarackfagyi íze jutott eszébe, ha erre az utcára gondolt. Szinte el sem akarta hinni, hogy itt fog élni, a házak egyikében, egy apró, szürke villácskában, amelyet buja kert vett körül. Az eladó, Eta néni, aki a kora alapján a nagymamája is lehetett volna, a gyerekeihez költözött, Renáta pedig már abban a pillanatban megérezte a házból áradó pozitív energiát, azt, hogy itt korábban egy szerető család élt, amint belépett. És bár nem minden modern és tökéletes benne, de egy-két csepegő csap nem riaszthatja el, biztatta magát. Még az is lehet, hogy egy jóképű vízvezeték-szerelőt is talál...

Valójában azonban egyáltalán nem a pártalálás volt az, ami foglalkoztatta, sőt, amilyen tudatosan tervezett a munkájában, olyan szelesen tudta kezelni az élet egyéb eseményeit. Akik közel álltak hozzá, néha csak a fejüket csóválták egy-egy újabb hirtelen pálfordulása kapcsán. Nem is értették, miként lehet, hogy az egyik pillanatban könnyedén old meg összetett problémákat, aztán a másikban teljesen vak arra, ami körülötte történik. Időnként annyira eltűnődött a mások számára láthatatlan részleteken és furcsaságokon, hogy teljesen elsiklott a nagyobb összefüggések felett. Sokszor még azt sem vette észre, hogy megtetszett valakinek, pont azért, mert olyan érdekesnek találta az adott férfit. Pedig ez gyakran megtörtént, mivel vidám tekintete és vonzó kisugárzása könnyen felhívta rá a figyelmet.

Az október vége meglepően meleg és napsütéses volt, és a délre vezető autópálya sem hazudtolta meg a hírét: alig látott rajta autót, amit a főváros dugóiból kiszabadulva jelnek tekintett. Útközben nem is volt más dolga, mint előre összeállított zenelistáját hallgatva azon gondolkozni, hogyan rendezze el a könyveit, hogy lásson neki a berendezkedésnek, és hol ismerje meg a leendő új barátait.

Nem hiszem el, hogy valaki éppen az én kapum elé parkolt, sóhajtott fel, amikor megérkezett. Az út utolsó szakaszán hirtelen elfáradt, és a lemenő nap magával vitte a meleget is, így a kocsiból kiszállva legelőször is a dzsekijéért nyúlt.

– Elnézést, ne haragudj! – szaladt ki a szomszédból egy vele egykorúnak tűnő, formás, csinos lány, feltűnő égszínkék dzsekiben, szőke haja bonyolult fonással összefogva, kezében egy kosár, benne borospalackok csilingeltek. – Útban vagyok? Te vetted meg Eta néni házát? Már költözöl is? Csak ennyi holmid van? Mit segítsek? – Villámgyorsan ontotta magából a kérdéseket, aztán elnevette magát. – Kezdjük elölről! Glück Ildi vagyok, a nagymamám itt lakik a szomszédban. És őt hibáztatom azért az örökségért, hogy nem hagyok másokat szóhoz jutni.

A lány kedvesnek tűnt, Renáta pedig kezdte érezni a döntése súlyát, hogy egyedül költözik egy új városba, ezért gyorsan kezet nyújtott, és bemutatkozott.

– Igen, én vettem meg a házat, és ma be is költözöm, és csak ennyi holmim van, mert Eta néni minden bútorát itt hagyta, és az igazat megvallva, sokkal szebbek, mint az enyémek voltak. Szóval lényegében az egész életemet bepasszíroztam ebbe a kocsiba. És ne aggódj, mert mellettem sem könnyű szóhoz jutni. Általában legalábbis... Ja, és Karai Renáta a nevem, és utálom, ha Reninek hívnak – tette hozzá mosolyogva, miközben a füle mögé próbált simítani egy újra elszabadult göndör hajtincset.

– Akkor biztosan jóban leszünk! Isten hozott, hadd köszöntselek egy palack szekszárdi borral! – húzta elő az egyik üveget a kosarából, és Renáta kezébe nyomta. – Egyébként honnan jössz? És miért éppen Szekszárdot választottad? Na, adj valamit, hadd segítsek bevinni!

Renáta nem mondott nemet, miután aznap egyszer már átmozgatta az eddigi élete során összegyűjtött tárgyait, és a palackot az ülésre tette. Amíg a szorosan betuszkolt csomagok közül kibányászott két táskát, előkotorta új kulcsát a zsebéből, és kinyitotta a kaput, igyekezett válaszolni a gyorsan záporozó kérdésekre.

– Pestről jövök, ott nőttem fel. És totálisan elegem lett már a szmogból, a rohanásból meg a sok ismeretlenből – mondta. – Amúgy gyerekkoromban sokat jártam erre, a nagynéném Szekszárdon élt, és imádtam itt nyaralni. Szóval, amikor rájöttem, hogy nem is értem, minek ülök én még Pesten, amit utálok, akkor egyből ez a város ugrott be.

– Akkor végül is itt él a családod egy része?

– Sajnos már nem, ők rég elköltöztek innen. Szóval nem ismerek itt senkit. Vagyis de, téged már ismerlek – mosolygott, miközben fázósan összehúzta magán a dzsekijét, és visszalépett az autóhoz. – És köszönöm a bort, nagyon örülök neki. Az utóbbi időben a munkámban is belefutottam szőlős-boros témákba, és a nagynénémékkel szüreteltem is párszor, szóval, ha már borvidék, mindent meg akarok tanulni! A pohárban forgatást, a szimatolást, a fajtákat – nevetett. – Ez például mi? – nézett a címkére.

– Egy könnyű kis helyi kadarka. Azt biztosan tudod, hogy ez tipikus szekszárdi fajta – mondta Ildi. – Vannak százéves tőkék is! De elállok a kocsimmal, és segítek bepakolni, ha akarod – ajánlotta fel, miközben betette a kosarát a csomagtartójába.

– Nagyon kedves vagy, de most azt érzem, hogy ezen a ponton mára elég volt a cipekedésből, egész délelőtt azt csináltam otthon. Vagyis nem otthon, hanem Pesten, már ez az otthon – nevetett fáradtan. – A lényeg, hogy a többi maradhat a kocsiban, úgyis beállok az udvarra. Viszont, ha van kedved, holnap beugorhatnál egy teára vagy kávéra. Sőt, tudod, mit? Egy pohár borra! Lenne kedved?

– Persze – vágta rá Ildi. – Van egy kis boltom, ötkor zárok, és utána akár jöhetek is. Fél hat? És hozok majd valami finomságot is magammal a koccintáshoz!

A szőke lány csikorgó kerekekkel kilőtt, Renáta pedig beügyeskedte az autóját a szűk kocsibeállóra, amelyre úgy ráhajoltak a régóta nem metszett bokrok, hogy alig tudott kiszállni. Ezzel is lesz dolog bőven, morfondírozott. De egy metszőollóval majd megoldom, tette hozzá, és fejben már fel is jegyezte a teendők egyre hosszabbra nyúló listájára a bokrok megszelídítését.

Az elmúlt hetekben nagyon sok listát készített, mindig is így tudta a legjobban átlátni a rá váró feladatokat, a megoldandó problémákat. Amint a homlokát ráncolva kirángatta az anyósülésről az éjszakára összepakolt hatalmas táskát, miközben a fenekébe beleszúrt az egyik bokor tüskés ága, az jutott eszébe, hogy valószínűleg teljesen megbolondult, hogy egyik pillanatról a másikra felrúgta az eddigi életét. Ekkor egy halk, surranó hangot hallott a kapu felől. Egy macska bújt be a kerítésen, otthonosan, épp úgy viselkedett, mint aki hazajön. Amikor észrevette, hogy nincs egyedül, hiszen egy ismeretlen ember van a kertben, olyan döbbent és egyben sértődött arckifejezéssel nézett rá, amilyenre csak a macskák képesek. Renáta szerette a cicákat, bár nem volt az a lakásban állatot tartó típus. De most itt, a sötét estében, amikor egy olyan házba készült bekvártélyozni magát, ahol még csak kétszer járt, akkor sem túl hosszú ideig, és ahol egy kivilágított ablak sem várta, egy lélek sem készült a fogadására, úgy érezte, a macska felbukkanása egy jel. Aznap már a második... Hiszen azonnal eszébe jutott róla, hogy van egy kertje. Hogy van egy saját háza, egy kis világa, amelybe senki más hangzavara nem hallatszik majd be. Akár saját macskát is tarthat!

– Azt hiszem, az agyamra ment ez az egész költözősdi – suttogta félhangosan, aztán rájött, hogy ha akar, hangosan is beszélhet, mivel a saját kertjében legfeljebb a macskát riaszthatja el. Az állat azonban eltökéltnek, kíváncsinak és főként egy kicsit éhesnek tűnt. Nézelődött egy keveset, majd, talán megsértődve azon, hogy a köreit megzavarták, ugyanarra távozott, amerről jött.

Na, irány befelé, vezényelt magának Renáta, és a vállára lódítva a nehéz csomagot, felbotorkált az ajtóhoz vezető pár lépcsőn. Ott majdnem át is esett a két táskán, amelyet Ildivel csak a küszöbre tettek.

A házra egyértelműen ráfért egy alapos szellőztetés, még inkább egy komolyabb takarítás. Ahogy a villanyt felkapcsolta, rengeteg porral szembesült, meg egy olyan lakással, amelyet mintha félig pakoltak volna ki. Bár az előző tulajdonos kedves bútorai még így is barátságosak voltak, de furcsának érződött a kinti teljes sötétség és a fővárosi éjszakához képest meglepő csend. És a házban uralkodó hideg egyáltalán nem volt hívogató. Nem is csoda, október végén azért kell már a fűtés!

Renáta régóta gyanakvással és tisztelettel vegyes félelmet érzett a gázzal működő készülékek iránt, ezért gyerekkori emlékeit felidézve a cserépkályha felé fordult a kazán helyett, amelyet még az ingatlanügynök mutatott meg neki.

– Azonnal be kell gyújtanom! – szólalt meg ismét félhangosan, talán azért is, hogy emberi hangot halljon. – Reggel kellett volna érkeznem, de legalábbis még világosban.

Szerencsére még az udvaron, amikor a macska útvonalát követte figyelemmel, észrevette a szépen felhalmozott, felvágott tűzifát, és már indult is érte. A nagymamája mozdulatait maga elé idézve rendezte el a hasábokat a tűztérben, és lélegzet-visszafojtva tartotta oda a fáskosárban talált gyufát a gyújtósnak használt újságokhoz. Csak ne füstöljön! – imádkozott magában. De a nagymamája tanítása nem volt hiábavaló, a tűz azonnal lángra lobbant, a ropogása rögtön otthonosabbá és barátságosabbá tette a szobát.

Nem sok időt vett igénybe, hogy berendezkedjen az első itt töltött éjszakára. Egy nagyon gyors kör után, amelyet a nappaliban tett a porszívóval, az egyik zsákból elővett ágyneművel megágyazott a kanapén. Szerencse, hogy ilyen nagy, gondolta, és felidézett magában néhány éjszakát, amelyet az átlagnál magasabb termetével rövid kanapékon töltött. A többi szobába éppen csak bekukkantott, majd becsukta az ajtókat, részben, hogy ne is lássa a teendőket, részben, hogy a kályhának kisebb teret kelljen kifűtenie. A konyhát is kezelésbe vette egy kicsit: letörölte a pultot, és kipakolta az első esti csomagjába készített vízforralót, kávéfőzőt és melegszendvicssütőt, illetve a kávét, a teát meg a sajtos melegszendvics alapanyagait. Ez az étel mindig megnyugtatta. Mivel tudta, a kályhának hosszú idő kell majd, hogy átmelegítse a szobát, gyorsan telefőzte a teáskannáját. Legvastagabb zoknijában és melegítőfelsőjében, a bögrével és a szendviccsel a kezében betekerte magát a paplanjába, kirekesztve a bútorokból is áradó hideget. A magány és az örömteli izgalom egyszerre szállta meg, miközben arra gondolt: Úristen, nem vagyok normális! A gondolataiban egyszerre volt jelen a rémület és az izgatottság. Meg kell nyugodnom, és reggel mindent tökéletesnek fogok látni, biztatta magát. Miután a meleg étel és ital egy kicsit átmelegítette, bekapcsolta gyerekkora kedvenc filmjét, A titkok kertjét a laptopján. Ez mindig elandalította.

Reggel madarak dala keltette az újdonsült háztulajdonost, ilyet a korábbi lakóhelyén nem sokat hallott. A nap újra kisütött szép őszi időt ígérve, és az éjszaka folyamán átmelegedő kályha is sokkal kellemesebb hőmérsékletet varázsolt a szobába. Renáta is vidáman pattant ki az ágyából, illetve pattant fel a kanapéról. A saját ágynemű és a reggeli kávé illata máris megteremtette az otthon hangulatát. Előző esti döbbenete, amelyet hirtelen hozott, mindent felrúgó döntésén érzett, szintén nyom nélkül eltűnt.

A listaírásnak tényleg van értelme, gondolta, miközben előrelátásának köszönhetően máris megszokott bögréjéből itta az ébresztő koffeint. Itt volt az ideje alaposan körülnézni, és felmérni, mi mindent vett meg a házzal. Az üvegezett verandán hatalmas szobanövények élvezték a napsütést, az előző tulajdonos ezeket sem tudta magával vinni. A fonott fotelekhez illő virágtartók zsúfoltan roskadoztak, és bár a növények jól láthatóan szomjasak voltak, ezt az odakészített régi kannával könnyen orvosolhatta. A helyiség függöny nélküli ablakai a kertre néztek, itt nem volt gond a pizsamában üldögélés.

Ahogy körbejárt a kannával, a fali virágtartóba tett, vízesésként a földig omló hatalmas aszparágusz láttán egy pillanatra teljesen elérzékenyült. A növény a nagymamájára emlékeztette, akinek hatalmas cserepekben egész gyűjteménye volt belőlük. Persze ez is megszenvedte az egyedüllétet, alatta a padlót vastag rétegben borították a levelek. A fonott garnitúra és a zöldek ki is töltötték a helyet, amely mégsem tűnt szűkösnek, mivel egy kétszárnyú metszettüveg ajtó választotta el a nappalitól. Azonnal megörült neki, mennyire megkönnyíti az életét, hogy ilyen szépen berendezett házat talált, és ez a döntésében is szerepet játszott. Így nem kell felborítania a teljes munkarendjét, hanem a munka mellett rendezgetheti be, ismerkedhet az itt maradt darabokkal. Még a verandán lévő fotelben ülve, az első kávé mellett el is olvasta az e-mailjeit, és elégedetten látta, hogy újabb elvégzendő feladatok érkeztek. Gyorsan megválaszolta a családja érdeklődő üzeneteit is, aztán ránézett a közösségi oldalára. Ildi nem sokat teketóriázik, gondolta, amikor látta, hogy a lány már bejelölte, és Jó reggelt!-üzenetet is küldött neki. Gyorsan megerősítette az esti találkozót, majd belemerült a munkába.

A délelőtt annyira elszaladt a sürgős feladatokkal, hogy csak a gyomra korgása emlékeztette az idő múlására. Lássuk azt a konyhát! – gondolta, hiszen előző este itt tényleg csak a legszükségesebbeknek csinált helyet a pulton. A helyiségre kétségtelenül ráfért a takarítás. Eta néni sok mindent hagyott hátra, közte gyönyörű, régi porcelánokat és színes fémdobozokat. De sajnos a fémdobozokban benne volt a tartalmuk is, amelyek nem mindegyik esetben tűntek bizalomgerjesztőnek. Valamit persze ennem is kellene. De főzni most nem fogok, szóval mélyhűtött pizza, szögezte le magában, és a táskáját megfogva már indult is a szomszéd utcában lévő boltba.

Amikor a pizza már a sütőben sült, újonnan beszerzett takarítóeszközeit is előpakolta. Mire észbe kapott, az ebéd kihűlt, a szemetes megtelt, sőt, egy pluszzsák is dugig volt. Csak ekkor érezte úgy, hogy legalább a hűtő és az egyik szekrény elfogadható állapotba került. A partvissal és a porszívóval megszabadította a verandát a lehullott növényi részektől, és elégedett sóhajjal ült le az asztalhoz a szekrény eldugott, hátsó sarkában talált tálcával, a szomorú állapotba került pizzával és egy hatalmas pohár gyümölcslével. Ekkor már egyáltalán nem érdekelte, mit is eszik, hiszen aznap ez volt az első falat, amelyet lenyelhetett.

Mire új barátnője megérkezett, további edényhegyeket mosogatott el, a rácson gyönyörű kristály borospoharak száradtak, és a fürdőszoba is elfogadható állapotba került. Az órákig tartó szellőztetés után különösen jólesett a cserépkályhából áradó meleg, amely lassan átfűtötte a rég kihűlt falakat is. És az egész lakás légköre megváltozott, a levendulaolajos tisztítószerek tisztaságot, jó illatot és nyugodt hangulatot varázsoltak mindenhová.

– A mindenit, amikor legutóbb Eta néninél voltam, nem éppen így nézett ki ez a ház! – kiáltott fel Ildi, ahogy kilépett a verandára Renáta mögött, és a kezébe nyomta a közeli cukrászdából hozott friss pogácsát. A behűtött bor már elő is került a tisztává varázsolt hűtőből, a két lány pedig koccintott a régi poharakkal. – Tegnap kicsit csodálkoztam is, hogy fogsz tudni beköltözni ilyen hirtelen. De most már hiszek benned, látom, gyorsan elbánsz a koszszörnyekkel! – lelkesedett a vendég, aki most nem az égszínkék dzsekit, hanem egy narancssárga szövetkabátot viselt. Bár jóval alacsonyabb volt Renátánál, láthatóan magabiztosan mozgott az élénk színű ruhadarabokban. A haját ismét egy bonyolult fonásban fogta össze, és a sminkje olyan hozzáértésről tanúskodott, amely láttán a házigazdája magában csak irigykedve sóhajtott.

– Hát, az biztos, hogy gerinctornára és tonnányi kézkrémre is szükségem lesz, mire végzek – mutatta kipirosodott kezét a lány, miközben máris otthonosan húzta maga alá hosszú lábát a fotelben. – De nem is hiszed, milyen kincsekre bukkantam már most! Ezekből a poharakból egy egész készlet van, és ez még semmi! Gyönyörű edényeket hagyott itt Eta néni. Nem is értem, miért nem vitte őket magával.

– A nagymamámmal beszéltek erről. Neki azt mondta, könnyebb lesz, ha semmit sem visz magával, így nem fogják a maga mögött hagyott életére emlékeztetni – mondta a másik lány. – Nagyon érdekes személyiség a néni, meglepő a viszonya a tárgyakhoz. Szereti a szépet, de mintha mégsem kötődne semmihez. Azt mondta, számára az emberek a fontosak, és mivel a dolgai nem férnének el a gyerekeinél, inkább itt hagy mindent, hogy velük élhessen.

– Ez tényleg érdekes. Mindenesetre én nagyon örülök neki, mindig imádtam a régi tárgyakat. Sőt, mindig imádtam mások ablakán beleselkedni, hogy megtudjam, milyen életet is élnek. Most hivatalosan leselkedhetek, hiszen végül is az egészet megvettem – kortyolt a borból, és a szintén a szekrényben talált régi, rózsás porcelántányérból elvett egy pogácsát is. – Na, mesélj, minden pletykát tudni akarok! Kit kell először megismernem, és ki kinek akarja kitekerni a nyakát? Vagy ez nem olyan város?

2

Új élete első hete igencsak gyorsan telt. Renáta kapott egy különösen érdekes munkát, extrém rövid határidővel, így, bár nagyon igyekezett beosztani az idejét, maga sem csodálkozott, hogy még a kocsiból sem pakolt ki mindent. Nem beszélve arról, hogy úgy érezte, egyelőre nincs is igazán hová tennie a dolgait. Rég bevált szervezőelvét alkalmazta, és időre dolgozott, figyelve arra, hogy mindennap beleférjen néhány óra takarítás, így szép lassan kezdte legyőzni a házban uralkodó káoszt és koszt. A konyha és a fürdőszoba után a nappalit meg a verandát is elfogadhatónak érezte, és bár tudta, hogy a nagyszobát még át fogja rendezni, ezt a tervét egy időre félretette.

Ahogy félretett sok minden érdekességet is, amelyeket a legmeglepőbb helyeken talált. Régi levelek és újságok kerültek elő a nappali egyik sarkában terpeszkedő, méretes, régi komód fiókjaiból, valamint a konyhaszekrény hátuljából. A legfurcsább felfedezést akkor tette, amikor a hatalmas, földig lógó aszparáguszt nagy nyögések közepette leemelte a tartójáról, hogy a fürdőkádban lezuhanyozza róla a port. A növény terebélyes lombja egy régi ládát rejtett, az is tele volt papírokkal. Eta néni és a gyerekei láthatóan nem érezték szükségesnek, hogy ezeket elvigyék vagy legalább kidobják, inkább az új lakóra hagyták a vele járó munkát. Renátának okozott is némi fejtörést, hogy mit csináljon az igencsak személyesnek tűnő holmikkal, de végül úgy döntött, meg sem próbálja legyőzni a kíváncsi természetét. Imádott belelátni mások életébe, imádott rejtélyeket megfejteni, és ha már itt hagyták neki ezt a temérdek érdekességet, miért is fogja vissza magát?

Ez azonban nem az az időszak volt, amikor ilyesmire lett volna ideje. Óriási kísértést érzett, hogy főzzön egy teát, és összekuporodjon a napsütötte verandán egy köteg régi irománnyal, de ismerte magát. Ha ezt megteszi, egyszer csak arra eszmél majd, hogy már nem is süt a nap, késő délután van, és nem csinált semmi mást az eltelt órák alatt. Ez nem csak a határidő és a ház rendbetétele miatt lett volna kellemetlen. A kamra mögött lévő hátsó helyiségben a költözés óta továbbra is csak kerülgette a kazánt. Mivel a napsütéses őszben bőven elegendő meleget biztosított a cserépkályha, és a nagy rakás, szépen felkupacolt tűzifa is elégnek tűnt még jó időre, azt használta. Viszont, ha nem gyújtott be dél körül, estére már bizony kellemetlenül lehűlt a hőmérséklet. Renáta listáján első helyen szerepelt egy gázszerelő felkutatása, aki bekapcsolja a rettegett kazánt, de egyelőre valahogy mindig átugrotta ezt a tételt.

A rengeteg szellemi és fizikai munka mellett mindennap tett egy sétát is, egyelőre a közvetlen környéken. Gyerekkori emlékeit felelevenítve felderítette a piacot, ami igencsak megváltozott, a cukrászdákat, amelyekből újakat is talált. Megállapította, hogy az emlékeiben hatalmasként élő mozi, ahol a nagynénjével több rajzfilmet is látott, határozottan összement az évek során. De az előtte lévő tér és mellette a park Prométheusz szobrával ugyanúgy magával ragadta. És különösen szerette, hogy a dombok mintha mindenhonnan kísérnék a tekintetükkel, ahogy a városban sétál.

A napok egyre otthonosabban teltek, semmi sem tudta elrontani a kedvét. Ebben az életben minden könnyebbnek tűnt, vagy könnyebben mutatta meg a jó oldalát is. Amikor a piaci látogatásokról hazaért, a hátizsákjában sütőtökkel, póréhagymával vagy illatos birsalmával, már az utcába kanyarodva arra gondolt, milyen jó is lesz meggyújtani a bekészített fát a cserépkályhában, hogy jó meleg legyen, mielőtt lemenne a nap. Esténként a megsült tök illata lengte körül, miközben a kanapén üldögélve sorban olvasgatta a polcon talált Agatha Christie-krimiket. Reggelente pedig a kávéjával a kezében gyönyörködött a színpompás krizantémcsokorban, amely a veranda asztalát díszítette. Megtaláltam! – ujjongott magában. Végre a helyemen vagyok!

Nyugodt életre vágyva költözött ide a nagyvárosból, de maga sem gondolta, hogy ez ennyi munkával jár majd. Annak ellenére, hogy a két, utcára néző hálószobát átmenetileg bezárta, és még az új matracát sem csomagolta ki, csak betolta az egyik helyiségbe, mégis sok volt a teendő. Egyelőre a ruhái nagy része is becsomagolva várta, hogy a helyére kerüljön, addig állandó egyenruhaként farmerben és pulóverben töltötte a napjait, meg persze a dzsekijében. Közben pedig minden alkalommal irigykedve szemlélte Ildi színpompás, csinos ruhatárát.

Arra gondolni sem mert, hogy a kertnek is neki kellene állnia, amíg az időjárás engedi. Szerencsére az időjárás egyszerűen nem vett tudomást arról, hogy milyen hónapot is mutat a naptár, október végéhez képest kifejezetten meleg volt, állandóan sütött a nap, és a csípős hajnalok meg esték között elég volt a vékony kabát is. Renáta alig várta, hogy legyen ideje és energiája elővenni a futócipőt meg a fakanalat: sportolni és főzni vágyott.

Az egyetlen ember, akivel rendszeres kapcsolatot tartott ez idő alatt, Ildi volt. A lány, aki a nagymamáját is gyakran látogatta, bemutatta egymásnak az újdonsült szomszédokat. A nagymama egy betegségből lábadozva nem nagyon hagyta el a házát, de az unokája helyette is tett arról, hogy az új lakó jól érezze magát a városban. Szinte minden másnap megittak egy pohár bort munka után a verandán, ahonnan azt is megszemlélhették, ahogy az első este megjelenő macska lassan hozzászokik Renáta jelenlétéhez, amiben nyilván komoly szerepe volt az általa kitett finomságoknak is. Szürkület után pár órával mindig bebújt a kapu alatt, körbenézett, mintha leltározott volna a saját birodalmában, majd megette, amit a neki kitett tálban talált, és elégedetten távozott.

– Holnap végre elküldöm ezt a fordítást – sóhajtott fáradtan Renáta, miközben egy nagyot nyújtózott a hatalmas fikusz mellett álló fonott foteljében, kis híján kilöttyintve a poharából az aznapi italát, egy szép fehérbort a közeli Bátaapátiból. Azt ugyanis már ennyi idő alatt is megtanulta a városban felnőtt barátnőjétől, hogy a borászok jobban szeretik, ha nem finomnak, hanem szépnek titulálják művüket. – Holnaptól aztán végre enyém a világ! Végre lesz egy-két lazább hetem! A héten el kell mennem a kertészetbe növényekért meg pár szerszámért. Még Pesten végigolvastam egy honlapot, ami kertészkedésről szólt, és vettem pár könyvet is. Szóval van egy listám, hogy milyen szerszámokra lesz szükségem.

– Persze hogy van – nevetett Ildi, aki eddigre már bensőséges ismeretséget köthetett a listákat tartalmazó füzettel, cetlikkel. – De mielőtt teljesen tele lesz a naptárad, csak szólok, hogy jobbkor nem is fejezhetted volna be a munkádat, mert odanézz, mit kaptam ma! – húzott elő egy borítékot a táskájából. – Egy két személyre szóló meghívót a Borakadémiába, egy holnapi vacsorára – lelkesedett. – Elmegyünk együtt? Van kedved?

– Hogyne lenne! A Borakadémia az a rendezvényterem, amit egy régi pincéből alakítottak át? Már nézegettem kívülről, milyen szép. Jól láttam, hogy még hordókat, kádakat és prést is hagytak bent? – kérdezte izgatottan.

– Igen, az az. Mindenki ott lesz, aki ebben a városban számít, a szépek és gazdagok, na meg egy csomó borász is. Ami azért is érdekes, mert csak egy hét van vissza a Márton-napi Rozémustráig, és már elég nagy a feszültség. Mindenki figyeli a másikat, hogy kitalálja, kinek van olyan jó bora, hogy megkapja az év legfontosabb és legtöbbet érő díját – kortyolt Ildi a poharából.

– Hű, ez tényleg érdekes! Igen szórakoztató veled borozgatni, de kezd az az érzésem lenni, hogy az egész városban csak te laksz, ja, és a cukrászdás lány. Miközben én alig várom, hogy találkozhassak a helyi szépekkel és gazdagokkal – kacsintott eltúlozva. – Most legalább azt is érezhetem majd, hogy borvidékre költöztem, a vele járó intrikákkal és izgalmakkal! Csak tudnám, mit vegyek fel!

– Hát majd szépen eljössz hozzám a boltba, szerintem tudom is, mi lesz jó neked. Ilyen magas, sportos, vékony alkatra könnyen találunk ruhát – mosolygott Ildi.

Renáta másnap reggel, miután megnyomta a Küldés gombot az elmúlt hét munkáját tartalmazó e-mailen, végre elővette azt a táskát is, amelyben a futócuccait tartotta. Ahogy körülnézett a lakásban, úgy érezte, a berendezkedéssel is elég jól halad, megengedheti magának a lazítást. Kedvenc helye továbbra is egyértelműen a veranda maradt, a nagymamája csipkeabroszával és a külföldi utazásain gyűjtögetett párnáival azonnal otthonossá tette a teret. Nagyjából egy napot töltött el azzal, hogy a növényeket kicsit helyrehozza, száraz levelek nélkül, frissen lezuhanyozva, átrendezve egészen más képet mutattak. A munka mellé mindennap járt a rózsás porcelánkészletből ivott tea is, amelyet esténként felváltott a kristálypohárba kitöltött bor.

Az egyik hálószobát végre kinevezte dolgozónak. Előző este, amikor már majd leszakadt a dereka az egyhetes gép fölé görnyedéstől, addig nem nyugodott, amíg Ildi segítségével az előkertre néző szobában arrébb nem cibálta az ágyat, és be nem vitte az íróasztalt is az étkező egyik sarkából, ahol munkára alkalmatlan volt, viszont nem lehetett tőle elférni. Fura volt ez az Eta néni, vajon miért tette éppen oda? – mormogott közben magában. Az eredmény otthonos és kényelmes munkasarok lett, háttal a leharcolt szobának. Ez nem is volt baj, a látvány egyáltalán nem hatott rá inspirálóan. Az ágy korábbi helyét egy kopott falvédő jelezte, amelyet nem is tűnt egyszerűnek levenni a falról, pedig ráfért volna a mosás. A régi szőnyeget hatalmas tüsszögések közepette tekerte össze Ildi segítségével, és egyelőre betárolták a hálónak szánt szobába, amíg a többivel együtt elkerül a tisztítóba. A frissen felmosott padló mindenesetre azonnal jobb illatúvá tette a teret. A futás és a további takarítás között hezitálva Renáta úgy érezte, inkább a szórakozásnak van itt az ideje, a piszkos ablakok biztosan megvárják.

Futócipőbe bújt, felvette a sötétzöld, virágmintás nadrágját és mellényét, copfba fogta vörös tincseit, és a kulcs mellé némi pénzt tett a cipzáras zsebébe. A terve az volt, hogy egyelőre a városban marad, még nem merészkedik a dombok közé. Imádott új helyeket futva felfedezni, és nagyon tetszett neki, amit eddig látott, ahogy kikerült a bolt-cukrászda-piac háromszögből. A kora novemberi fényben fürdő városka a legjobb arcát mutatta. A főutca történelmi homlokzatai érezhetően emberi léptékűek voltak, a különböző színűre festett házak arculatától csak néhány portál ütött el. Az üzletek sorát maga mögött hagyva a börtön mellett futott fel a meredek utcán a főtérre. A napsütésben máris kimelegedett, fehér bőrű, szeplős arca kipirult, és az első izzadságcseppek is megjelentek a homlokán. Imádta ezt az érzést!

A térre érve a templom szigorúan, mégis megbocsátóan figyelte az emberek jövés-menését, a másik oldalon a méltóságteljesen komoly Régi Vármegyeháza és annak körbekerített kertje zárta a teret. Persze a lány eddigre már tudta, hogy tősgyökeres szekszárdi nem használja a régi jelzőt, amikor az épületet emlegeti. A kórház felé vezető ódon utca polgári házai magas falak mögé rejtették a kertjeiket. Renáta arra gondolt, az ő utcája az eggyel kisebb házakkal barátságosabb, ha nem is ilyen lenyűgöző. A délre vezető főutat, amelyre kikanyarodott, a mindenhol elmaradhatatlan lakótelep szegélyezte, de egy kicsit lejjebb vagy feljebb máris barátságos, családi házas utcák várták.

Aminek viszont nem sok jele volt, az a borvidékség: úgy tűnt, a város szégyenlősen rejtegeti a titkát. Milyen furcsa! Hogyhogy nincs több borétterem, borbolt? – morfondírozott, amikor hazaérve elégedetten levette a futócipőjét, és a cukrászdában ebédre vásárolt pogácsát bevitte a konyhába. A végére kell járnom ennek az egész borügynek! Vajon miért titkolják ennyire?

Ehhez éppen a legjobb alkalom kínálkozott aznap este a borvacsorán. Ildivel a Borakadémia épülete előtt találkoztak, miután közösen kiválasztották Renáta ruháját a boltban, ahol a lány azonnal rájött, hogy teljes ruhatárfrissítésre van szüksége. A régi pincéből kialakított rendezvényterem üvegajtaján keresztül csalogatóan áradt a fény, ahogy egyre rövidültek a nappalok, annál jobb volt kiszakadni a sötétségből. A vacsorára elegánsan öltözött emberek gyülekeztek, köztük Renáta már messziről kiszúrta a barátnőjét. Ildi ismét egy felfoghatatlanul bonyolult fonásba rendezte a haját, legalább tízcentis tűsarkain meglepően magabiztosan állt, miközben éppen egy kifejezetten magas és igen jóképű férfival beszélgetett. Renáta örömmel nyugtázta, hogy mégsem volt felesleges az a fél óra, amit azzal töltött, hogy megvegye a sötétzöld ruhát, amelyben nagyon is magabiztosnak érezte magát. Ez pedig nem volt gyakori érzés nála, az átlagosnál magasabb termete miatt sokszor küzdött azzal a gondolattal, hogy mindenki fölé tornyosul. Miután egy-két napja a már több hete nem látott sminkjei is előkerültek, nagyjából két percet töltött a használatukkal, és igyekezett összefogni nehezen szelídíthető vörös haját is.

– Na végre, hogy itt vagy, és hű, de jól nézel ki! – mondta Ildi az odalépő lánynak. – Hadd mutassalak be Andrásnak, aki maga a Horváth Pincészet. Ő pedig a barátnőm, akiről már meséltem, Renáta, az újdonsült szekszárdi egyenesen Pestről.

– Ildinek nagy tehetsége van hozzá, hogy mindig megtalálja a legérdekesebb embereket – fordult Renátához a borász, akinek váratlanul mély hangja és határozott kézszorítása, valamint kifejezetten érdeklődő tekintete volt. – Remélem, még találkozunk, most viszont rohannom kell, megígértem a szervezőknek, hogy segítek. – Ezzel a mondattal sarkon fordult, és már el is tűnt az ajtó mögött.

– Hát, róla még biztosan nem meséltél... – nevetett Renáta Ildire.

– Ó, csak egy régi ismerős! – legyintett kissé keserűen a másik lány. – Nem árt vele vigyázni, mert nagyjából mindenkire rámozdul, akiben érez egy kis ösztrogénleheletet. Amúgy jó borász, a legjobbak közül való a városban, lehetne egyértelműen a legjobb is, ha nem kötnék le túlságosan a kalandjai.

A teremben szépen megterített négyfős asztalok várták a vendégeket. A két lány és az asztaltársaik között élénk beszélgetés alakult ki. A melléjük került ötvenes házaspár, a vicces kedvű állatorvos, István és tanár felesége, Éva nagyon jó partnernek bizonyult. A harsány hangú, robusztus férfi megnyugtató kisugárzásának a hatására Renátának az a bizarr gondolata támadt, hogy ha ő állat lenne, biztosan ilyen orvost akarna. A feleség sokkal csendesebb és kisebb termetű volt, de néhány megjegyzése ugyanolyan hatalmas nevetést váltott ki a lányokból, mint a férje viccei. A vacsora minden fogásához más borászat ajánlotta az italát, és a tavalyi díjnyertes rozé nagyon ízlett a lányoknak. A hozzá felszolgált könnyű, lazacos előétellel igazán friss párosításnak bizonyult. Renáta teljesen fellelkesedett.

– Úgy érzem, máris megváltozott az életem! – mondta újdonsült beszélgetőtársainak. – Egy gasztronómiai mennyország közepébe költöztem!

– Mennyország? Várjatok, összeismertetlek titeket az egyik angyallal! – somolygott újdonsült barátja, az állatorvos, és integetni kezdett a férfinak, akit korábban Wieszlauer Józsefként, a rozé készítőjeként mutattak be a fogás tálalásakor. A borász le sem tagadhatta volna tősgyökeres sváb származását. A viszonylag világos bőr és szem mellé őszbe forduló vörös haj társult, az alkata alapján lehetett volna hentes is. Ránézésre senkinek sem az jutott volna eszébe róla, hogy ilyen elegáns, könnyed bor kerülhet ki a kezéből. – Gyere már ide egy pillanatra, Józsi, hadd mutassalak be egy új rajongódnak! – kiáltott oda neki István, majd odasúgta Renátának: – Osztálytársak voltunk Palánkon, a mezőgazdasági szakközépben!

József odalépett egy-két percre, de nem maradhatott sokáig, mert mindenki vele akart beszélgetni. Érdekes látvány volt, ahogy a nyilvánvalóan visszahúzódó természetű férfit csak úgy szétszedték a „rajongók”.

– Az elmúlt hat évben mindig a Wieszlauer rozé nyerte a Márton-napi Rozémustrát – magyarázta az asztaltársainak István. – Józsinál jobban senki sem tud ennyire könnyű, szinte légies bort csinálni. Persze a többi tételével sincs semmi baj, de rozéban verhetetlen. Vannak, akiket már teljesen megőrjít a sikere! Nyilván most is arról próbálják kifaggatni, milyen lesz az idei évjárat.

Ahogy egymást követték a fogások és a melléjük rendelt borok, úgy folyt egyre emelkedettebb hangulatban a társalgás, míg végül a barátság a desszertnél elérte azt a pontot, amikor István és Éva kórusban közölték a két lánnyal: márpedig egy hét múlva csak velük együtt hajlandók részt venni a Márton-napi Rozémustrán, hogy Józsefnek drukkoljanak.

Hazafelé tartva Renáta azért szentelt egy-két gondolatot a jóképű borásznak is. Andrást az este során többször is látták jönni-menni, aztán hidegen oda is bólintott, amikor éppen Józseffel beszélgettek. A kötött program után végül mégis odajött a két lányhoz és újdonsült barátaikhoz. Ekkorra már mindenki igen jó hangulatba került, és igyekezett minél több embernek megmutatni magát. Renáta gyorsan rájött, mire is célzott Ildi, mivel András le sem tagadhatta volna: kihívást lát az új lakóban, és nem rejti véka alá az érdeklődését. A hódító mosolyok és kedves kérdések közepette a lány már inkább zavarban érezte magát. De mégis, kit ne bizsergetne meg az ilyen nyílt udvarlás? Renáta megengedett magának egy kis morfondírozást.

Ahogy a kapun belépett, egyértelmű volt: macska barátja aznap este is járt nála, és valószínűleg elégedetten elfogyasztotta a vacsoráját. A lány kabátja már sokadszorra akadt bele ugyanabba az ágba, ezért, amíg óvatosan kiszabadította, elhatározta: a másnapot kertészkedéssel kezdi. Reggeli mellett újra megnézi azt az oktatóvideót, amelyet talált, és megveszi a szerszámokat is. Nem lehet akkora ördöngösség megmetszeni pár bokrot, olyan sok embernek sikerül...

Másnap reggel a kávéja után Renáta a kertészet felé vette az irányt, ahol először is egy jó metszőollóra vadászott. Néhány percen belül két dologra lett figyelmes. Egyrészt a bevásárlókocsija máris tele volt virághagymákkal, csak tavasszal ültethető növényekkel és egy néhány csupasz ágból álló bokortővel, amelynek a nevét ugyan nem tudta, de a képe mindenesetre jól mutatott a címkén. Másrészt rájött, hogy metszőollóból is sokféle létezik. Igyekezett valami profinak tűnőt választani a buja kertjére gondolva, de csak jobban vonzotta az a készlet, amelyben minden eszköz narancssárga és virágmintás volt. Annyira belemerült a döntés folyamatába, hogy a szó szoros értelmében ugrott egyet, amikor valaki megszólította a háta mögül.

– Ha komolyan gondolod, akkor inkább ne azt válaszd! – hallatszott a jó tanács az összetéveszthetetlen mély hangon. A tűnődésében megzavart lány hátrafordult, és András hódító mosolyával találta szemben magát. Na, ő például egyértelműen magasabb nálam, futott át az agyán. A férfi közben egy másik, közel sem olyan szép, színes, de valóban erőteljesebbnek tűnő ollót vett le az állványról, és a kezébe nyomta. – Ez jó lesz pár szezonon át, ha Eta néni kertjét akarod megrendszabályozni.

– Honnan tudod, milyen Eta néni kertje? – kérdezte Renáta, de abban a pillanatban rájött, hogy valószínűleg mindenki tudja, aki valaha is járt az utcában. Az elvadult bokrok és fák a kert fala fölött is látszottak, hiszen a tulajdonos évek óta nem gondozta őket úgy, ahogy kellett volna.

András mindentudóan mosolygott.

– Ha gondolod, szívesen segítek valamikor, elég gyakorlott vagyok a metszésben – ajánlotta fel. – Bár ez elég sűrű időszak, de egy-két órát biztosan találok majd, és akár egy palack bort is szívesen viszek, hogy utána koccintsunk az új otthonodra.

Miért fogadtam el? Renáta később maga sem értette, miért érezte úgy, hogy a férfi azonnal levette a lábáról, és mint egy béna szerelmes regény hősnője, miért rebegett máris igent a felajánlásra. A telefonszámát is megadta, hogy amikor Andrásnak úgy tetszik, rögtön jöhessen.

– Na mindegy, majd legfeljebb azt mondom, nekem éppen nem alkalmas. Most inkább azt kellene kitalálnom, hová ültessem el ezt a temérdek virághagymát, és hová tegyem a tavaszi magokat, hogy majd meg is találjam őket.

Mivel szinte az egész délelőtt elment a kertészetben való nézelődéssel, a nap hátralévő részét inkább azzal töltötte, hogy a házban talált papírokat dobozokba csoportosította, mielőtt balesetet szenvedne a kupacokon átesve. A súlyos csomagokat aztán mind behalmozta a hátsó kamrába, már előre örülve annak, milyen érdekes napokat tölthet később az átnézésükkel.

A következő nap a bokrok metszéséről szóló YouTube-videóval indult. Ebből és a reggeli kávéból erőt merítve Renáta felvette előző nap beszerzett, almákkal díszített kesztyűjét, megragadta vadonatúj metszőollóját, és csatába indult az elvadult cserjeszörnyekkel. Az elsővel, amely mindennap beleakadt a kabátjába, viszonylag jól boldogult. Amikor úgy vélte, a növény már egészen formás, mégis maradt belőle valami, a levágott ágaknak meg majdcsak talál valahol helyet, ádáznak tűnő, tüskés szomszédja felé fordult. Az mintha tudta volna, milyen merénylet készül ellene, fenyegetően meregette az ágait. És támadott! Elég volt megpróbálni levágni az első ágat, az azonnal végig is karcolta a lány karját. Ő a fájdalom és a megjelenő hosszú, piros csík miatt hatalmasat ugrott hátra. Vagyis ugrott volna, mert éppen ott állt a kocsija, amelynek a tükrébe meg a csípőjét ütötte be.

– Na, megállj csak, nem szúrsz ki velem – háborodott fel hangosan a cserje ellenállásán az újdonsült kertész, majd jót nevetett a szóhasználat pontosságán. – Rendben, akkor először is vigyük ki innen ezt az autót, hogy legyen helyem a visszavonuláshoz.

Ahogy kinyitotta a kaput, hogy kiálljon a kocsijával, majdnem beleütközött az éppen arra sétáló Istvánba, asztaltársukba a Borakadémia vacsoráján. Az állatorvos láthatóan sokkal otthonosabban érezte magát a kényelmes sportcipőben, farmerben és a kicipzározott dzsekiben, mint a rendezvényen viselt öltönyben és nyakkendőben. Így még fiatalabbnak is látszott, különösen, mert vidáman fütyörészve lépkedett az utcán. A férfi látványa azonnal mosolygásra késztette a lányt.

– Nem is tudtam, hogy sok állat van a környéken. Kit fogsz ma meggyógyítani? – kérdezte tőle.

– Ó, már mindenki jól van, aki erre lakik, nem kell aggódni. Éppen ebédelni indultam haza – nevetett a férfi. – Viszont úgy látom, neked elkelne az elsősegély – mutatott Renáta karjára, ahol a fehér bőrön ejtett karcoláson sorban jelentek meg a piros pöttyök.

– Á, semmiség! És akkor is elbánok azzal a bokorral! – mutatott Renáta a távolról, ha lehet, még ádázabbnak tűnő növényre. – De már ebédidő van? Te jó ég, be kell fűtenem a kályhába, ha nem akarok este megfagyni!

– Csak cserépkályhával fűtesz? – kérdezte István csodálkozva. – Az nem lesz elég ekkora házban, ha lehűl az idő!

– Valahogy nem mertem még bekapcsolni a félelmetes gázkazánt, pedig állítólag működik – magyarázta a lány. – És persze olyan jó idő van, és annyira szeretem a kályhában a tüzet nézni, hogy sohasem jut eszembe szerelőt hívni.

– Na, hadd nézzem azt a rémisztő fűtőeszközt! – ajánlotta fel az állatorvos a rá jellemző lendülettel.

Miközben a fűtés szívének helyet adó kamrába tartottak, a férfi is megcsodálta a hangulatos házat, és még egy teára is igent mondott. Természetesen előtte tisztázta, hogy sima fekete teáról van szó, nem holmi gyógynövényes vagy ízesített, női dologról. A kazán szerencsére az első mozdulatára beindult, és a régi radiátorok jóleső kattogással kezdtek átmelegedni.

A teával a verandán ültek le. A férfi két nagy kanál cukrot is belekevert a csészébe, a rózsákkal díszített kis porcelándarab elég idegenül mutatott a hatalmas kezében.

– Nagyon várom már a Márton-napi eseményt! – mondta Renáta. – Még sosem voltam igazi borversenyen. Lesz rendes díjátadó dobpergéssel, izgalommal és sápadt arcokkal?

– De még mennyire! A dicsőség mellett pénzügyileg is fontos ez a díj, aki megnyeri, annak az egész jövő évét megalapozza, mert a nyertes tétel mindig nagyon drágán kel el. Sokan fenik rá a fogukat, de Józsit évek óta nem lehet legyőzni! Egyesek ölni tudnának az első helyezésért!

– Te jó ég, remélem, azért nem szó szerint! – nevetett a lány.

– Nem is tudom – töprengett el a vendég, nagyot kortyolva a teájából. – Szó szerint talán nem, de sokan vannak, akik szívesen tönkretennék a Wieszlauer Pincét. Gondolom, ezért is van, hogy Józsi mostanában olyan feszült. Rebesgették a városban, hogy pénzügyi gondjai lehetnek, és pletykálni is elkezdtek róla mindenfélét. Ráadásul rá nem jellemző módon több szakmabelivel is hangos vitába keveredett.

– Pletyka? Botrányok? Ez a város első ránézésre olyan idilli, nem gondoltam volna, hogy ilyesmi előfordul itt. És József sem tűnik kifejezetten nagy szívtiprónak. – Renáta mézet kevert a teájába, és tűnődve kinézett az ablakon. Még mindig úgy érezte, a nagy, tüskés bokor bosszúra vágyik, és kintről figyeli őt, miközben erőt gyűjt. Márpedig neki kell győznie, bármilyen véráldozat árán!

– Nem is nőkről pletykáltak – nevetett fel István, visszaterelve a lány figyelmét a cserjékről a szóbeszédekre. – Csak sokan arról suttognak, hogy Józsi esetleg megbundázza a Rozémustrát. Meg találgatják, hogy az öccse miért szállt ki olyan hirtelen a pincészetből. Pedig a versenyt valójában nem is lehet megbundázni, az öccse meg magától ment el már vagy öt évvel ezelőtt. Mindegy, ha valakiről suttogni akarnak, úgyis megteszik, és nem felejtenek. De ha megint nyer, majd újra hízelegni fognak neki azok, akik most a szájukat jártatják. – István a szemében hozzá nem illő keménységgel nézett ki az ablakon. Aztán megrázta a fejét, és már ismét mosolygott. Renáta, miután a férfi melegen ajánlotta a sebei fertőtlenítését, majd hazaindult, azon gondolkodott, talán nem is jól látta, talán csak képzelte a hirtelen hangulatváltozását. De nem sokat töprengett tovább, mert a teának és a működő fűtésnek köszönhetően új lendületet kapva ismét a bokorra fordította figyelmét.