Barabási Albert-László további könyvei az Open Books gondozásában:

BARABÁSILAB Rejtett mintázatok

Behálózva

Villanások

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

The Formula: The Universal Laws of Success by Albert-László Barabási

Little, Brown and Company

Hachette Book Group, New York, 2018

Fordította

Bujdosó István

Copyright © 2018 by Albert-László Barabási

Hungarian edition © Open Books, 2022

Hungarian translation © Bujdosó István, 2018, 2022

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

Borítóterv Tillai Tamás

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-148-1

TARTALOM

Bevezetés

1. A vörös báró és az elfeledett vadászpilóta

I. törvény
A teljesítmény vonzza a sikert.
De ha a teljesítmény nem mérhető, a sikert a hálózatok határozzák meg

2. Grand Slam-tornák és egyetemi diplomák

3. A kétmillió dolláros piszoár

II. törvény
A teljesítmény korlátos, a siker korlátlan

4. Mennyit ér egy üveg bor?

5. Szupersztárok és hatványfüggvények

III. törvény
Alkalmasság × korábbi siker = jövőbeni siker

6. Robbantós cicák és zoknibábok

7. A műélvező füle

IV. törvény
Míg a csapat sikere a sokféleségben és az egyensúlyban rejlik, a babérokat mindig egyvalaki aratja le

8. Kicsit ismerős, kicsit újszerű, kicsit szomorkás

9. Az algoritmus, amely megtalálta az elveszett tudóst

V. törvény
Ha kitartunk, a siker bármikor beüthet

10. Miben tévedett Einstein?

Konklúzió

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

BEVEZETÉS

A feleségem azt mondja, azért szeretett belém, mert pontosan tudtam a Nap hőmérsékletét. Egy kávézóban találkoztunk, én pedig épp a „termodinamika alapjai” órám vázlatát állítottam össze. „De hát hogy lehet ilyesmit egyáltalán tudni?” – kérdezte. Az, hogy képes vagyok egy konkrét értéket megnevezni – a pontosság kedvéért: a Nap hőmérséklete 5778 Kelvin – egy ilyen távoli, ilyen megfoghatatlan, ilyen elképesztően és felfoghatatlanul forró valamivel kapcsolatban, számára már-már varázslatnak tetszett. Olyan választ adtam, amit legszívesebben minden szülő adna azokra a kérdésekre, amelyekkel a gyermekei nyaggatják, ahelyett hogy inkább bevallja, fogalma sincs a dologról, vagy olyan általánosságokkal üti el a kérdést, mint hogy: „A Nap? Hú, az nagyon forró!” Pedig nem másról, mint arról a ragyogó gömbről beszélünk, amely fényt ad az életünknek, és az általunk ismert élet forrása. Gyermekként nagyon furcsának találtam, hogy a felnőttek milyen kevés tudással bírnak erről a hatalmas valamiről.

A nagyapámnak valamikor egy egész flottányi teherautója volt Erdélyben, a kisvárosában, de mire én megszülettem, már csak a kis szerszámboltja maradt, egy üresen tátongó viskó, ahol a szünidőben napjaim nagy részét töltöttem. Imádtam azt a boltot, tulajdonképpen az volt az első műhelyem, ahol nyugodtan szétszerelhettem a dolgokat, tanulmányozhattam a fogaskerekeket, és pontosan megérthettem, hogyan is működik egy adott gépezet. Igen, megérteni, hogy valami mitől működik – ez volt a legjobb az egészben. És még most is ez lelkesít.

Amolyan ezermestercsaládból származom. Miután a kommunizmusban a nagyapám teherautó-flottáját államosították, a környékbeliek háztartási eszközeit javítgatta: mindig türelmesen babrált a vasalók vagy a táskarádiók alkatrészeivel. Az apám, aki már tízéves korában is vezette a családi vállalkozás teherautóit, ha valamelyik kocsi elakadt, csak bemászott alá, bütykölt rajta egy kicsit, aztán nyakig olajosan kimászott onnan, arcán széles vigyorral, hogy elkészült, és a kocsi már indult is tovább. Amúgy apám állandóan vezetett valamit – iskolát, múzeumot, céget –, és mindig amolyan ezermesteresen látott a munkához: feltűrte az ingujját, és akárhogy is, de elérte, hogy a dolgok működjenek.

Talán magam is az ezermesterek kíváncsiságának köszönhetem, hogy végül tudós lettem. Fiatalkoromban a fizika tette lehetővé számomra, hogy megértsem, milyen fogaskerekek működtetik az univerzumot, milyen erők irányítják az életünket. Később a hálózatok és adatok összetett világában találtam új kihívásokat. Amolyan örök kérdezőként úgy vélem, jól választottam a tudományos területek közül. Amíg egy kérdés számokon alapul – és minél több számon, annál jobb –, addig nem tágítok, és makacsul kajtatok a válasz után a kutatók számára elérhető, minden szinten behálózott technovilág adatlabirintusaiban. Eközben óhatatlanul is újabb kérdésekkel és lehetőségekkel szembesülök, amelyek szirénként csábítanak az adott kutatási terület perifériájára. Ezeket általában igyekszem elhessegetni, és továbbra is az eredeti kérdésfeltevésre összpontosítani, de jómagam sem különbözöm sokban attól a gyermektől, aki – bármilyen választ kapjon is előzőleg – fáradhatatlanul újra és újra felteszi az örök kérdést: „Jó, de miért?” Ez a válaszok utáni hajsza az, ami reggelente rábír, hogy felkeljek az ágyból, és képes akár egész éjjel is ébren tartani.

Jelenleg Bostonban a Komplex Hálózati Kutatóközpontot (Center for Complex Network Research) vezetem, ahol szintén az a dolgom, hogy a miértekre keressem a választ a legkülönbözőbb témákban, kezdve onnan, hogy miképp lépnek interakcióba az emberek vagy a molekulák egymással, vagy hogy hol és hogyan képződnek a kapcsolatok, egészen odáig, hogy mit tudhatunk meg a hálózatok alapján társadalmunk felépítéséről vagy éppenséggel a biológiai eredetünkről. Feltérképeztük már a világhálót, jelenleg pedig azt vizsgáljuk, hogy a genetikai hálózatunkban az apró hibák miként vezetnek a megbetegedésekhez. Azt kutatjuk, hogy az agyunk hogyan képes felügyelni a több milliárd idegsejt működését, és az ételek molekulái miként kapcsolódnak az emberi testben a fehérjékhez, hosszú távon biztosítva ezáltal a szervezet egészséges működését.

Mi tagadás, imádom az ilyesmit – a társadalmunk szövete alatt megbúvó matematikát, azt, ahogy a számok olyan keretrendszerré állnak össze, amelynek segítségével megérthetjük az összefüggéseket. Amikor a különböző modelleket és a tudományos eszköztár egyéb elemeit arra használom, hogy a tudományos elemzések vonatkozásában szokatlan területeket tárjak fel, a keretrendszerek óhatatlanul is elmélyítik az ismereteinket.

Ugyanez történt, amikor a sikert kezdtük tanulmányozni. Beletelt néhány évbe, de miután elképesztő mennyiségű adatot összegyűjtöttünk az emberek által elért eredményekről, sikerült megtalálnunk a módját, hogy miként bonthatjuk a siker fogalmát alkotóelemeire, hogy közelebbről is megvizsgálhassuk a fogaskerekeket, amelyek működtetik. A célunk abban állt, hogy a sikert matematikai problémaként ragadjuk meg, amelyet így a számokkal foglalkozó kutatók és a fizikusok is képesek lesznek a kvantitatív tudomány könyörtelen eszközeit felhasználva megvizsgálni. Ez sem volt alapvetően más, mint szétszerelni egy biciklit vagy a termodinamika törvényeire hagyatkozva kiszámítani a Nap hőmérsékletét. És ahogy kezdtük felismerni a siker mögött meghúzódó mechanizmusokat, szép sorban meg tudtuk válaszolni azokat a kérdéseket is, amelyekkel gyerekkoromban a szüleimet fárasztottam.

Hogy például pontosan hogyan is jött ki az, hogy ez az izé, ez az életlen, jelentéktelen fénykép, amely a Modern Művészetek Múzeumában látható, valójában egy remekmű?

Hogy miért a Carousel a valaha írt legjobb musical, és miért nem a Macskák?

Megéri-e gyermekeinket drága magániskolákba járatni?

Miért csak egy maroknyi szupersztárt találunk az élet minden területén?

És még százával sorolhatnám azokat a kérdéseket, amelyeket a siker, a teljesítmény és a hírnév témakörében látszólag, akárcsak a Nap felszínének hőmérsékletét, képtelenségnek tűnik pontosan megválaszolni. Vajon a teljesítményünk az, ami feljebb juttat minket a hivatali ranglétrán? Ahogy telnek az évek, egyre kreatívabbak leszünk, vagy ennek épp a fordítottja igaz? Álljunk le versenyezni egy szupersztárral, vagy inkább próbáljunk meg együttműködni vele? És a kapcsolataink – a társas és a szakmai hálózatok – milyen hatással vannak az elérhető sikereinkre?

Hisszük vagy sem, igenis létezik pontos válasz ezekre a látszólag számokkal alá nem támasztható kérdésekre. Ahogy megvizsgáltuk az adatok között felsejlő mintázatokat, és azonosítottuk a siker kialakulásáért felelős mechanizmusokat, szép sorban rá is leltünk mindre. És miután kezdtük megérteni, hogy egyéni sikereink és kudarcaink mögött milyen univerzális erők munkálnak, az eredményeket is egyre érdekesebbnek találtuk.

Minden a katasztrófákkal kezdődött, aztán egyszer csak a fonákjára fordult, és eljutottunk a sikerhez. Akkoriban a kutatócsoportomban mindenki a mobiltelefonos hívások elemzésével foglalkozott, a cél az volt, hogy megértsük, miként reagálnak az emberek a nagyobb katasztrófákra. Felkértem egy nagyon kedves, kínai születésű PhD-hallgatómat, Dashun Wangot, hogy segítsen nekünk a már futó projektben. Számára ez remek lehetőség volt a tapasztalatszerzésre. A kutatómunka eredményeképpen megszületett egy kiváló cikk[1] is – biztos voltam benne, hogy a tartalma világszerte óriási hatással lehet a katasztrófák utáni teendők megszervezésére.

De mint kiderült, ezt egyedül én gondoltam így. Hiába próbálkoztunk, senki nem volt hajlandó a cikket leközölni. A legelismertebb folyóiratok mind elutasították, de még néhány kevésbé nagyra becsült lap szerkesztősége is. Egymás közt azon viccelődtünk, hogy ki kéne húzni a címből a „katasztrófa” szót, mert a jelek szerint ez előrevetíti a kudarcot.

Dashun, aki gyermekkora óta imádta a baseballt, könnyedén túltette magát a „katasztrofális” cikken, mintha csak egy meccset veszített volna el. Sőt még szórakoztatta is a dolog. De amikor egy este leültünk, hogy megbeszéljük a következő projektet, már másképpen fogalmazott:

– Nekem nagyjából mindegy, hogy mi a feladat, de ha lehet, most egy ideig nem akarok több katasztrófát – mondta nevetve.

– Jól van, akkor a következő projekt szóljon a sikerről – javasoltam. – Mit szólnál a „siker tudományához”?

Eredetileg csak poénnak szántam, de ahogy kimondtam, mindketten éreztük, hogy ez valóban érdekes lehet. Miért is ne? Nagyon úgy tűnt, hogy a siker kutatása nem sokban különbözik a katasztrófák kutatásától. Néhány adatsorból pontosan meg tudjuk jósolni egy hurrikán várható útvonalát, ami inputként szolgálhat a meteorológiai modellek számára. Ezek az előrejelzések pedig roppant értékesek a katasztrófavédelem szempontjából. Azokon a településeken, amelyek a hurrikán útjába esnek, az embereknek van idejük bedeszkázni az ajtókat, ablakokat, a többiek pedig felkészülhetnek a kiadós zuhéra, és mehetnek esernyőt vásárolni. Manapság már senki nem kérdőjelezi meg az időjárás-előrejelzés igazságát, noha egy évszázaddal ezelőtt valószínűleg boszorkánynak tartották volna azt, aki ilyen pontossággal meg tudja jósolni egy hatalmas vihar közeledtét. Miért ne próbálkozhatnánk akkor ugyanígy a sikerrel? Elvégre ha az ember a legkülönbözőbb helyekről gyűjt be adatokat, és azokat fejlett matematikai modelleken keresztül elemzi, az is egyfajta varázslat.

[…]

1.

A VÖRÖS BÁRÓ ÉS AZ ELFELEDETT VADÁSZPILÓTA

A siker nem rólad szól, az rólunk szól

1915-ben a német katonai főparancsnokság panaszlevelet kapott egy fiatal lovastiszttől, egy bizonyos Manfred von Richthofentől,[1] aki a következőket írta: „Nem azért álltam katonának, hogy elmenjek a sajtért és a tojásért, hanem egészen más célzattal.” Köztiszteletben álló porosz család fiaként katonai iskolába járt, szenvedélyesen vadászott, és esze ágában sem volt a hadtáposoknál végigülni a háborút. Ő csatákat akart látni. Nem tudni, hogy páratlan lelkesedése vagy nemesi származása miatt, de végül is teljesült a vágya, és áthelyezték a légierőhöz.

Való igaz, hogy von Richthofen tehetségét kár lett volna a tojás beszerzésére pazarolni. Mindössze huszonnégy repülőóra elég volt számára, hogy egyedül szálljon fel egy vadonatúj Albatross kétfedelűvel. Ennek a modellnek nem volt zárt pilótafülkéje, a két keréken egyensúlyozó vékonyka szerkezetet mai szemmel nézve elképesztően rozogának neveznénk. De von Richthofen röpke egy hónap leforgása alatt hat szövetséges gépet szedett le vele. A fiatalember nem ismert félelmet, előfordult, hogy egy nap négy bevetésen is részt vett a megszállt Franciaország felett, és a brutális légi csatákban kíméletlenül üldözőbe vette a szövetségesek pilótáit. Csak 1917 áprilisában huszonegy gépet lőtt le; ez volt az az időszak, amely a szövetségesek súlyos veszteségei miatt „véres április” néven vonult be a történelemkönyvekbe. Hároméves pályafutása alatt von Richthofen igazoltan 80 szövetséges repülőgépet lőtt ki. A hivatalos nyilvántartások szerint az I. világháborúban rajta kívül egyetlen vadászpilóta sem volt ilyen sikeres.

Von Richthofen viszont tett valami olyat is, ami a mai hadászati szakemberek szemében, akik milliárdokat költenek arra, hogy a vadászrepülőket az ellenség számára észrevehetetlenné tegyék, teljességgel érthetetlennek tűnik. Pimasz módon tűzpirosra festette darázsszerű gépét, amely úgy száguldott az égen, mintha csak egy hentes köpenyén folyna végig a vér. Ez után kapta a hírhedt gúnynevét, ő lett a „vörös báró”. Remekül illett ez a név a pimasz nemes úrfihoz, aki egy jó hírű berlini ékszerésztől minden egyes légi győzelme emlékére gravírozott trófeát rendelt. Mire Németországban a háború miatt elfogyott az ezüst, már hatvan ilyen kupával büszkélkedhetett. Ezután is folytatta a harcot, de már nem gyűjtötte a kupákat – az egyszerűbb fémekből készült trófeák nem feleltek meg a kényes ízlésének.

A vörös báró legendája még egy évszázaddal később sem merült feledésbe,[2] és nem csak Németországban vált ismertté. Több mint harminc könyvet írtak róla, ezek közt szerepel von Richthofen saját, 1917-es önéletrajza is, amelyet abban a tábori kórházban vetett papírra, ahol egy fejsérülés után lábadozott. Találkozhatunk vele hollywoodi filmekben és képregényekben is. Ezekben az alkotásokban felelevenednek az egykori légi csaták, a vörös báró teljesítményéről pedig mindig mély tisztelettel beszélnek. Von Richthofen nevével nem csak a háborús könyveknek helyet adó polcokon találkozhatunk. Megjelenik az élelmiszerboltok hűtőpultjain is: aki át akarja érezni, a „vörösbáró-életérzést”, vehet „Vörös báró” gyorsfagyasztott pizzát, és mindjárt el is majszolhatja a „Vörös báró 3D” repülőgép-szimulátorban üldögélve. Az egykori pilóta neve sokaknak a „Snoopy és a vörös báró” című számítógépes játékból is ismerős lehet.

Jómagam Kelet-Európában nőttem fel, így gyermekkoromban nem hallottam Snoopy kutyáról, ahogy a vörös báróról sem, egészen 2003-ig, amikor is egy nem kimondottan ismert folyóiratban megragadta a figyelmemet egy tanulmány. A cikk az első világháborús német vadászpilóták teljesítményét elemezte[3] – pontosabban azokét, akik a háború éveiben legalább öt ellenséges gépet kilőttek. A teljesítményt nemes egyszerűséggel egyetlen mérőszámmal ragadták meg, a légi csatákban aratott, hivatalosan is megerősített győzelmeik számával. A maga 80 győzelmével von Richthofen a lista élére került. Az olyan pilóták pedig, mint Hans-Helmut von Boddien, akik csak öt győzelemmel büszkélkedhettek, a lista végén kaptak helyet.

A pilóták ily módon definiált teljesítményének táblázatba foglalása egyetlen célt szolgált: a cikk írói arra voltak kíváncsiak, hogy miként viszonyult ehhez az egyes pilóták ismertsége. Amit ugyebár már jóval nehezebb mérőszámokkal megragadni. A cikk szerzői ezúttal nem támaszkodhattak sem érmekre, sem különböző trófeákra, amelyeket a pilóták az eredményeikért kaptak, hiszen a legtöbbjük nem érte meg a világháború végét sem.

Ezért aztán egy egyszerű, de nagyszerű javaslattal álltak elő. A Google-találatok számát használták fel, vagyis azt, hogy az emberek hányszor kerestek rá név szerint ezekre a pilótákra. Tehát a Google-találatok alapján határozták meg, hogy mennyire emlékszik a világ egy évszázaddal később rájuk. Ez ugyebár elég nehezen ment volna, ha a német vadászpilótáknak olyan gyakori nevük lett volna, mint mondjuk Robert Hall – aki történetesen a szövetségesek kötelékében teljesített szolgálatot –, hiszen rengeteg olyan Robert Hall is van, aki életében nem lőtt még le egyetlen ellenséges vadászgépet sem. A cikk szerzői éppen azért fókuszáltak a német pilótákra, mert a neveik meglehetősen egyedinek tűntek – mint például Otto von Breiten-Landenberg vagy Gerold Tschentschel –, s ezzel kikerülték azt a gyakori problémát, amivel mindenki szembesül, amikor azt látja, hogy kutatása tárgya hány irreleváns találatot hoz a keresőben.

A 392 német vadászrepülő-pilóta összesen 5050 ellenséges gépet lőtt le. Az a 80 szövetséges gép, amelyet von Richthofen személyesen szedett le, valóban döbbenetes egyéni rekord volt. De az összmennyiségnek csupán 1,6%-a. Olyan, mint az aprópénz az ember zsebében. Mégis, a német vadászpilóták vonatkozásában a Google-keresések 27%-a hozzá kapcsolódott. Azaz sokkal, de sokkal nagyobb helyet kapott a kollektív tudatunkban, mint bármelyik bajtársa.

Első ránézésre a vörös báró története mintha megerősítené azt a népszerű vélekedést, miszerint a kiváló teljesítmény sikerhez vezet. A dolog ennyire egyszerű: ha nem hibázol a bevetések során, ha lélegzetelállító mutatványokat mutatsz be a levegőben, és kíméletlenül leszeded a célpontokat, egyszóval, ha te vagy a legjobb abban, amit csinálsz, az emberek emlékezetében még évszázadok múlva is fennmarad a neved. Már az általános iskolában is azt sulykolják belénk, hogy ha ki akarunk tűnni a tömegből, akkor a legjobb, amit tehetünk, hogy kiváló teljesítményt nyújtunk. A példaképek pedig, akiket elénk állítanak – atléták, művészek, írók, tudósok és a sokak által istenített üzletemberek –, mintha mind ugyanebbe a paradigmába illeszkednének. A különböző önsegítő guruk és futballedzők, a nevelők és túlbuzgó szülők meg a maguk erejéből felemelkedett politikusok, de még a német vadászpilótákat tanulmányozó kutatók is valahogy mind egyenlőségjelet tesznek a teljesítmény és a siker közé.

Csakhogy ott van René Fonck.[4]

„René Kicsoda?” – kérdezik a legtöbben kissé zavartan, ahogy nagyjából én is tettem, amikor rábukkantam egy nem sokak által olvasott cikkre, amely róla szólt. Hogy erről az emberről mennyire nem hallott senki, egészen elképesztő. Pedig ugyanabban az arénában küzdött, mint a vörös báró, csak éppen a szövetségesek oldalán. Fonck kitűnő francia pilóta volt, és pályafutása során állítólag nem kevesebb mint 127 német gépet szedett le az égről. 75-öt egymástól független források is megerősítettek, amivel ugyebár, legalábbis az első világháborús vadászpilóták versenyében, a dobogó második helyére mindenképpen igényt tarthatna. Ha ezekhez csak a legvalószínűbbeket adjuk hozzá azok közül, amelyekre nincs hivatalos bizonyíték, már akkor is legalább 100-nál járunk. Azaz nyugodt szívvel állíthatjuk, hogy Fonck legalább annyira eredményes volt a légi csatákban, mint a vörös báró, sőt a teljesítménye valószínűleg meg is haladta a német pilótáét.

Minden bizonnyal jobb lövész is volt, ugyanis ritkán volt szüksége öt golyónál többre, hogy leszedjen egy ellenséges gépet. Továbbá állítólag hihetetlen kecsességgel tudott manőverezni a levegőben. Egy pilóta egyszer úgy nyilatkozott, hogy Fonck, ha tüzet nyitnak rá a levegőben, akkor olyan játszi könnyedséggel repked fel s alá, mint egy pillangó, amely az őt üldöző madár elől tér ki. Míg von Richthofen háromszor is alulmaradt ellenfelével szemben – az utolsó ilyen összecsapás 25 éves korában az életébe került –, addig Foncknak soha egy haja szála sem görbült, de még a gépén sem ejtett sebet ellenséges lövedék. Gyakran előfordult, hogy a kötelékéből egyedüli túlélőként tért vissza a bevetésről, ami azt jelentette, hogy harc közben arra is volt ideje odafigyelni, hogy melyik gépet kell leszednie ahhoz, hogy biztonságban hazatérhessen. Taktikailag messze felülmúlta von Richthofent, aki felülről zúdította rá a golyózáport a kiszemelt áldozatára. René Fonckról mégis csak annyit tudunk, amit az önéletrajzában olvashatunk, illetve elvétve találunk csak róla említést más forrásokban. Fonck idővel szinte teljesen a feledés homályába merült. Mintha a vörös báró minden egyes géppel, amit leszedett, egy-egy krátert vájt volna a földbe, látványossá téve ezáltal a saját sikerét. Fonck viszont hiába lőtt le legalább ugyanannyi gépet, de inkább többet is, ha azok csak alig hallható tompa puffanással értek földet.

Miért? Ez volt a kérdés, ami nem hagyott nyugodni. És voltak Fonckhoz hasonlóan mások is, akiket elfelejtettünk. Vegyük például Claudette Colvin esetét. Claudette egy afroamerikai tizenéves lány,[5] aki 1955-ben az alabamai Montgomeryben nem volt hajlandó átadni a helyét a buszon egy fehér utasnak. Ez az incidens kilenc hónappal azelőtt történt, hogy Rosa Parks megtette ugyanezt. Egy az egyben ugyanaz a cselekedet, sőt ugyanaz a város, és még az időpont is szinte ugyanaz. Colvin nevét mégsem említi senki, amikor a polgárjogi mozgalom nagy hőseiről mesélnek a gyerekeknek. Edisonnak tulajdonítják a röntgenfelvétel, a mozgókép, a hangrögzítés és a villanykörte feltalálását[6], jóllehet valójában egyik sem az ő szellemi terméke. Na és ott vannak a Wright fivérek, a repülőgép legendás feltalálói – legalábbis minden tankönyv szerint. Valahogy senkit sem zavar, hogy az első motormeghajtású repülést az új-zélandi Richard Pearse hajtotta végre, kilenc hónappal a Wright fivérek előtt. Mintha a sorban mindig csak az utolsó felfedezés számítana, nem pedig az első.

Számtalan történetünk van olyan emberekről, akiknek az álmai valamiért nem váltak valóra. A kedvenc éttermünk vezetője csődbe megy, és bezár a szezon kellős közepén, miközben mindenütt telt ház van; egy zseniális nagybácsi találmányai megmaradnak a külvárosi alagsorban összetákolt prototípusok szintjén; a gyerekeink pedig egy olyan zongoratanár mellett püfölik a billentyűket, aki igazi tehetség volt, de valahogy soha nem sikerült neki a nagy áttörés. Az effajta érthetetlen események láttán gyakran mondjuk, hogy az illetőnek nem volt szerencséje, rossz lapokat osztott neki a sors. Akinek azonban egy kicsit is úgy jár az agya, mint az enyém, nem éri be az efféle magyarázatokkal. Mert egyszerűen nem áll össze a kép.

Pontosabban addig nem áll össze, amíg az ember el nem kezdi tüzetesen megvizsgálni az adatokat. A vörös báró és René Fonck ismertsége közötti hatalmas különbség, annak ellenére, hogy a teljesítményük szinte megkülönböztethetetlen egymástól, a siker tudományának első és legfontosabb alapelvére mutat rá, és egy lépéssel közelebb juttat minket a „siker” definíciójához.

A siker soha nem rólad szól, de még csak nem is a teljesítményedről. A siker rólunk szól, és arról, hogy mi hogyan látjuk a teljesítményedet.

Egyszerűbben fogalmazva: a siker nem rólad szól, az rólunk szól.

A sikernek ez a definíciója az „axióma”, vagyis a kiindulási pont, az alapvető premissza, amely az itt bemutatott sikerkutatás alapját képezi. A teljesítmény – azazhogy te mit csinálsz, legyen az kerékpárversenyen elért eredmény, vagy hogy hány kocsit adtál el vagy hogy milyen pontszámot értél el egy vizsgán – egyértelműen egy olyan változó, amelyre van bizonyos ráhatásod. A teljesítményedet tökéletesítheted azáltal, hogy a készségeidet fejleszted, gyakorolsz, felkészülsz, és megfelelő stratégiákat dolgozol ki. Sőt még össze is vetheted a teljesítményedet másokéval, és meghatározhatod, hogy nagyjából hol állsz a sorban.

A siker viszont teljesen más kategória. A siker kollektív mérőszám, amely azt mutatja meg, hogy az emberek hogyan reagálnak a teljesítményünkre. Másképpen fogalmazva, ha mérni akarjuk a sikerünket, vagy arra vagyunk kíváncsiak, hogy végül milyen jutalomban részesülünk, nem vizsgálhatjuk önmagukban, minden mástól függetlenül a teljesítményünket és az eredményeinket. Sokkal inkább a környezetünket kell górcső alá vennünk, és arra összpontosítanunk, hogy a többi ember hogyan reagál a tevékenységeinkre. Azáltal, hogy ilyen egyértelműen elválasztottuk a sikert a teljesítménytől, már sokkal könnyebb volt azonosítani azokat az egyetemes mintákat, amelyeket az itt bemutatott törvények ragadnak meg.

A siker kollektív természete segít megmagyarázni, hogy a világban miért van olyan sok René Fonck, akik a kitűnő teljesítményük vagy a ritka képességeik ellenére is az ismeretlenség homályában maradnak. Természetesen az elismerés függ a munkánk színvonalától – a vörös báróra senki nem emlékezne, ha közepes képességű pilóta lett volna. Csakhogy nem ez az egyetlen tényező, mint kiderült. Tapasztalatból mindannyian tudjuk a szomorú igazságot: az ember sokszor hiába teljesít kiválóan, nem kap érte semmilyen elismerést. Hányszor láttuk már, hogy munkatársainkat, akik közepes vagy akár még annál is rosszabb teljesítményt nyújtottak, az egekig magasztalták? A történelem tele van olyan eredeti művészekkel és gondolkodókkal, akiknek munkássága mára teljesen elveszett a világ számára, csak azért, mert kortársaik nem ismerték fel a zsenialitásukat. Hiába írod te a legjobb programokat vagy takarítasz meg a cég számára egy halom pénzt, vagy rejtegeted a fiókodban a bestseller regényedet, ha nem vagyunk ennek tudatában, hogyan ismerhetnénk el a teljesítményedet? Ha mi nem látjuk, nem fogadjuk el és nem díjazzuk a teljesítményedet, ha mi – és itt most a „mi” alatt nem pusztán néhány magányos hangot értek – nem találjuk értékesnek a munkádat, az nagy valószínűséggel el fog akadni, nem fejlődik tovább, és mérhetetlenül csekély hatása lesz.

A „sikerre” adott új definíció alapvető fontossággal bír a könyv további részére nézve. Egyértelműen kimondja, hogy a siker kollektív jelenség, nem pedig individuális természetű. Amennyiben tehát a közösség felelős a sikerünkért, elsősorban azokat a közösségi és szakmai kapcsolatrendszereket kell górcső alá vennünk, amelyekben az egyén teljesítményére adott kollektív reakció megjelenik. Csak nagyon kevesen kezdik úgy a pályafutásukat, hogy kiállnak egy színpadra, és több ezer ember megtapsolja az eredményeiket. Eleinte az általunk keltett hatás csak lokális lehet – talán csak a családtagjaink, a munkatársaink, a barátaink, a szomszédok vagy az ügyfeleink tudnak róla. Olykor viszont olyan hullámokat kavarunk, amelyek már átlépik közvetlen környezetünk határait, és széles körű közösségi válaszreakciót váltanak ki. A legsikeresebb emberek a kapcsolati hálónkat hódítják meg, helyet szereznek maguknak a kollektív tudatunkban, vagyis értékes területeket foglalnak el olyan emberek gondolataiban, akik eszükbe sem jutnának.

Egyébként talán nem is olyan rossz, hogy az emberi agyat hozzuk fel példának, amikor a hálózatokról gondolkodunk, és a kollektív tudat sem rossz fogalom a sikerre adott definíciónk szempontjából. Agyunkra olyan entitásként tekintünk, amely képes megjegyezni dolgokat, képes érzésekre és képes gondolatok megformálására. Ugyanakkor az agy az idegsejteknek roppant bonyolult és sűrű hálózata is. Minden gondolatunk, minden érzésünk és minden érzékelésünk valójában nem más, mint ezen az idegsejthálózaton végigcikázó impulzus, amelyért soha nem tudunk egyetlen konkrét idegsejtet felelőssé tenni.

Azok a hálózatok, amelyekben a siker létrejön, hasonlóképpen összetettek. Az olyan közösségi hálók, mint a Facebook, épp csak felületesen érintik azokat a komplex társasági hálózatokat, amelyekbe be vagyunk ágyazódva; a névjegykártya átadása a bárpultnál pedig – ami ugyebár a hálózatépítés emblematikus aktusa – csak a legkezdetlegesebb módja a szakmai kapcsolatok működtetésének.

A hálózatok analógiáját követve azt mondhatjuk, hogy mindannyian csomópontok vagyunk egy olyan hálózatban, amely több milliárd más csomóponttal kapcsol össze minket. Ahhoz, hogy lássuk, hogy valaki milyen hatást gyakorol a kollektív környezetére, először is a saját hálózatában a többi csomópontot kell megvizsgálnunk, pontosabban az ezek által adott reakciót az illető teljesítményére. A sikerre adott kollektív definíciónk egyértelműen arra figyelmeztet, hogy mindig azokat a hálózatokat kell figyelnünk, amelyekbe magunk is beletartozunk, és arra kell stratégiát kidolgoznunk, hogy miként fordíthatjuk ezeket a jövőben a saját hasznunkra. Ennek a hálózatnak a térképe – a főútvonalakkal és a kis dűlőkkel, a benne rejlő dzsungelekkel és a szakadékokkal – a céljaink megvalósításához vezető lehetséges utakat tárhatja fel előttünk.

Hadd világítsam meg egy személyes példával, hogy mire is gondolok. Mivel tudós vagyok, a teljesítményem egyetlen dologtól függ: felfedezek-e valamit. Nem igaz? Persze a teljesítményhez lehetőségek is kellenek. Erdélyben nőttem fel egy magyar család gyermekeként a világtól hermetikusan elzárt, kommunista Romániában, ahonnan csak más kommunista országokba lehetett utazni. Nemzetközi konferenciák szóba sem jöhettek, és nagyon korlátozott mértékben fértem hozzá tudományos folyóiratokhoz. Angolul sem volt nagyon okom megtanulni, hiszen annak az esélye, hogy valaha elhagyhatom Romániát, szinte egyenlő volt a nullával. Ezért aztán – függetlenül attól, hogy milyen ígéretes tehetségnek bizonyultam fiatal tudós koromban – a szakmai-kapcsolati rendszertől, amelyben a tudományos élet folyik, szinte teljesen el voltam vágva.

De aztán 1989 nyarán a bukaresti kollégiumban felhívott az édesapám, és azt mondta, hogy azonnal csomagoljak, és utazzak haza. Még a vizsgáimat sem tettem le. Édesapám múzeumigazgatóként dolgozott, és az utolsók között volt, akik a magyar kisebbség tagjaként vezető pozíciót tölthettek be Romániában. Annak, ahogy az állami hivatalokból egymás után távolították el a nemzeti kisebbségek tagjait, végül ő is az áldozatává vált. Azonnali hatállyal megfosztották az állásától és a megélhetésétől. Egyik nap még egy sor múzeumot irányított, másnap pedig már jegykezelőként dolgozott a helyi buszokon. Ez a váltás mindenkinek szemet szúrt, és azokra is rossz fényt vetett, akik a kérdéses döntést meghozták. Ezért aztán úgy határoztak, hogy inkább teljesen eltávolítják apámat a képből. Nem sokkal később már Magyarországon találtam magam édesapámmal – politikai menekültként. Soha eszembe nem jutott volna ez a lépés. Édesanyámtól és a húgomtól elválasztva, talán soha életemben nem éreztem magam annyira egyedül, mint akkor. De aztán lassan magamhoz tértem a sokkból, amelyet az okozott, hogy egy olyan országban kell újjáépítenem az életemet, ahol egyetlen barátom, de még csak egy ismerősöm sincs, és rájöttem, hogy azok az ostoba hivatalnokok tulajdonképpen nagy szívességet tettek nekem. Azáltal, hogy elzavartak az országból, egyben lehetővé tették, hogy hozzáférjek ahhoz a tudományos hálózathoz, amely a kommunista Romániában elérhetetlen maradt volna a számomra.

És valóban, három hónappal később már egy világhírű tudós, Vicsek Tamás mellett tanulhattam, aki többéves kutatómunka után épp akkor tért vissza az Egyesült Államokból. Ő hívta meg Gene Stanley-t egy magyarországi konferenciára, aki az egyik legelismertebb név volt a szakterületemen. A fogadáson, amelyet Tamás budapesti lakásán tartottunk, lehetőségem nyílt gyengécske angoltudásomat is kipróbálni a díszvendég társaságában. Gene meghívott magához Bostonba, hogy végezzem el ott a doktoranduszképzést, és latba vetette minden szakmai tekintélyét, hogy biztosan fel is vegyenek. Mi tagadás, szükségem is volt erre a hátszélre. Ugyanis mindjárt az angolvizsgán elhasaltam, ami pedig alapfeltétele volt a sikeres felvételinek. Aztán valahogy mégiscsak Bostonban kötöttem ki, a modern tudomány Alexandriájában, ahol lépten-nyomon újabb lehetőségek nyílnak meg a fiatal tudósok előtt.

Persze nagy a kísértés, hogy azt mondjam, mindez azért történt így, mert annyira ígéretes tehetség voltam a szakterületemen, és a későbbi sikereim is mind kizárólag a saját teljesítményemnek köszönhetők. Csakhogy eszembe jutnak az évfolyamtársaim a bukaresti egyetemen. Egyesek aranyéremmel tértek vissza olyan fizikaversenyekről, amelyekre én még csak nem is jelentkezhettem. Ott volt például Dan, aki már kilencedikes korában megnyerte a nemzetközi fizikaolimpiát, és az egész világot kenterbe verte, méghozzá egy olyan szakterületen, amellyel én csak három évvel később kezdtem ismerkedni. Vagy Cristian, a kedves óriás, aki szinte minden problémára el tudta érthetően magyarázni a megoldást azon a lágy, kellemes hangján. Ők mindketten egyértelműen többet tudtak felmutatni, mint én. De nem nyílt meg előttük semmilyen út, így végül egyikük sem a szakmájában helyezkedett el. Vagyis teljesen mindegy, hogy mennyire voltam ígéretes tudós, azzal a teljesítménnyel, amellyel Budapesten és Bostonban sikereket érhettem el, Bukarestben semmire sem mentem volna. Egy későbbi fejezetben még részletesen elemezni fogjuk, hogy a hálózatok miként izolálnak és ölelnek körül minket, és határozzák meg láthatatlan módon a lehetőségeinket. Még jóval azelőtt, hogy megértettem volna a tudományos összefüggéseket, a kommunista Romániában töltött évek személyes esettanulmányként szolgáltak a számomra, hiszen a saját bőrömön tapasztalhattam meg, milyen óriási szerepet játszottak a kapcsolatok és a közösség az egyéni sikereim alakulásában.

A vörös báró és René Fonck mindketten sikeresek voltak egy jól definiált katonai mérce alapján: azazhogy hány ellenséges repülőgépet lőttek le. Ha a bajtársaikéhoz mérjük a teljesítményüket, mindkét oldalon ők voltak messze a legjobbak. Csakhogy a vörös báró és René Fonck közötti különbségnek – hogy mennyire maradtak meg az emberek emlékezetében – vajmi kevés köze volt a teljesítményükhöz. Ez a különbség ugyanis sokkal inkább a siker kollektív természetével magyarázható, vagyis azzal a hálózattal, amely felismeri az eredményeinket, értékeli őket, és továbbítja hírüket egy szélesebb közeg felé.

A vörös bárót gyakran ábrázolják szívtelen, elképesztően gonosz embernek, jéghideg, érzelemmentes tekintettel. Életrajza szinte nem is áll másból, mint egy sor erőszakos cselekedetből, amelyekkel nem átallott még büszkélkedni is. Viszont az I. világháború borzalmaival szembesülve bajtársai lelkesítőnek találták a hencegését. Amikor pedig rikítóan pirosra festette a gépét, a német propagandagépezet szemében olyan szimbolikus példává vált, amellyel a német lakosság harci morálját lehetett erősíteni. Az elhíresült fénykép, amelyen a pilóta büszke arcára félig árnyékot vet a katonai sapkája, közkedvelt cserélhető kártyák ezrein köszönt vissza. Az újságok arról cikkeztek, hogy a brit katonaság különleges osztagokat hozott létre, amelyeknek egyetlen célja az ő likvidálása volt. Mindezen okokból kifolyólag a vörös báró igazi hős lett. Korai halála – ennek körülményeivel kapcsolatban különböző összeesküvés-elméletek születtek – szintén hozzájárult a mítosza kiteljesedéséhez, ami máskülönben valószínűleg megmaradt volna a háború kontextusában. Von Richthofen bárónak született, harcosként halt meg, nem csoda, hogy még ma is a hazafiasság és a hősiesség megtestesítőjeként gondolnak rá az emberek.

Ha a front másik oldalán hasonló tényezők játszottak volna közre, bizonyára Fonckból is ugyanilyen híresség vált volna. Sőt bizonyos szempontból így is történt – legalábbis eleinte. A háború alatt megkapott minden olyan kitüntetést, amit egy vadászpilóta csak remélhet, ismertségének köszönhetően még parlamenti képviselőnek is megválasztották. De aztán a közvélemény ellene fordult. Első hibája az volt, hogy nem halt meg. Mivel túlélte az I. világháborút, politikailag kétes ügyletekbe bonyolódott a II. világháború idején a náci megszállás alatt senyvedő Franciaországban. Ráadásul berepülőpilótaként is kudarcot vallott, rögtön a felszállás után kényszerleszállást kellett végrehajtania a Párizs–New York-próbarepülésen.

De nem kell ennyire belemennünk a részletekbe. A két férfiú közötti alapvető különbség abban állt, hogy az egyikük hasznos volt a hálózata számára, a másik pedig nem. A vörös báró sikerét elsősorban a világháborús időszakok politikai és társadalmi fejleményei szolgálták, és nem csak a lelőtt repülőgépek száma vagy az, hogy mennyire volt hiú, illetve hogy miként ítélte meg a saját eredményeit. Csak azért emlékszünk rá a mai napig, mert annak idején a német propagandagépezet számára óriási jelentőséggel bírt. Valójában a hírneve azon emberek kezében volt, akiknek óriási szükségük volt egy hősre, valakire, aki lelket önthet beléjük. A széles közvélemény a vörös báró teljesítményét látva olyan mítoszt alkotott, amely a saját céljait szolgálta. Más szóval: a hálózat hasznosnak találta őt, és úgy döntött, felerősíti a sikerét.

A siker törvényei segítenek abban is, hogy megértsük, hogyan kell felkelteni a közösségben azt a fajta érdeklődést, amely eredményeképpen a teljesítményünk híre széles körben terjedhet. Ha az a célunk, hogy a munkánk mások számára jelentőséggel bírjon – és ugyan ki ne szeretné ezt? –, akkor meg kell értenünk, hogy a kollektív érdeklődés a tevékenységünk iránt azon bonyolult hálózatok működésétől függ, amelyekben mi magunk is mozgunk.

A vörös báró hálózata olyan csodálatos legendát keltett életre, amely könnyedén átlépett a frontvonalakon. Amerikában sokan emlékeznek még arra a jelenetre a Peanuts című képregényből, amelyben Snoopy kutya a vörös bárónak tiszteleg a saját füstölgő kutyaóljának tetején, amit „repülőként” használt. Ez a tiszteletteljes, sportszerű gesztus a biztos vereség előtti utolsó pillanatban véleményem szerint különösen figyelemre méltó. Az ellenfél hírneve a légi csaták terén olyan elképesztő, hogy még Snoopy, egy rajzolt kutya, akinek fegyvertára a korlátlan képzelete, sem feltételezi, hogy a vörös báró ellen volna esélye.

De amikor Snoopyt hívom koronatanúnak a vörös báró sikereit illetően, fontosnak tartom tisztázni, hogy a vörös báró nem pusztán sikeres volt. Hanem híres is. Ezt támasztja alá, hogy a halála után több évtizeddel is megjelenik egy amerikai képregényben. Ami pedig egy nagyon fontos kérdést vet fel: Vajon a sikert el tudjuk választani a hírnévtől? És szükség van erre egyáltalán?

JEGYZETEK

BEVEZETÉS

[1] Dashun Wang első tudományos cikke a katasztrófákról:

Bagrow, J. P., Wang, D. és Barabási, A.-L.: Collective response of human populations to large-scale emergencies. PLoS One, 2011. 6:3, 1–8.

Az első, sikerről szóló cikkünk két évvel később jelent meg: Wang, D., Song, C. és Barabási, A.-L.: Quantifying Long-Term Scientific Impact. Science, 2013. 342. 127–131.

1. FEJEZET

[1] További információk Richthofen életéről: https://en.wikipedia.org/wiki/Manfred_von_Richthofen

Egyéb hasznos források: The Red Baron Scores Two Victories. EyeWitness to History.com, 2005. www.eyewitnesstohistory.com; Mystery of Who Killed the Red Baron Manfred von Richthofen Finally Solved. Daily Mail, 2015. október 18.; Ace of Aces: How the Red Baron Became World War I’s Most Legendary Fighter Pilot. History Stories, 2016. https://www.history.com/news/ace-of-aces-how-the-red-baron-became-wwis-most-legendary-fighter-pilot

A légi csatákat testközelből is bemutató dokumentumfilm: The Red Baron & The Wings of Death. Ember, idő, gép. History Channel. 2006. S02. E09.

[2] Richthofen megjelenéséről a popkultúrában: https://en.wikipedia.org/wiki/The_Red_Baron_in_popular_culture

[3] Simkin, M. V. és Roychowdhury, V. P.: Theory of Aces: Fame by Chance or Merit. Journal of Mathematical Sociology, 2003. 30(1): 33–42.

A cikkben további részleteket találhatunk arról, hogy a német vadászpilóták hírneve miként növekszik exponenciálisan a teljesítményükhöz viszonyítva. 2009-ben ugyanezek a szerzők egy másik cikkben a hírnév és a tudományos érdemek kapcsolatát elemezték a fizikai Nobel-díjasok körében.

Estimating achievement from fame. https://arxiv.org/abs/0906.3558

[4] Bővebb információ René Fonckról: https://en.wikipedia.org/wiki/Ren%C3%A9_Fonck

Valamint: Sherman, Stephen: René Fonck – Top French Ace of WWI. Acepilots.com. 2001. http://acepilots.com/wwi/fr_fonck.html

Egy 2017-es életrajz Kennedy Hickmantől: World War I: Colonel René Fonck. ThoughtCo.com. https://www.thoughtco.com/world-war-i-colonel-rene-fonck-2360477

Valamint egy cikk Fonck eredményeiről és személyiségéről: http://www.theaerodrome.com/aces/france/fonck.php

[5] További információ Claudette Colvin agyonhallgatott tetteiről, amivel a polgárjogi mozgalmat támogatta, Amy Goodman 2013. március 29-i interjújában volt hallható a Democracy Now! című műsorban.

[6] A helytelenül Thomas Edisonnak, illetve a Wright fivéreknek tulajdonított tudományos érdemekről további részletek találhatók Eric Goldschein és Robert Johnson 2011-es cikkében: The Wright Brothers Didn’t Invent the Airplane… And Nine Other Inventors Who’ve Been Wrongly Credited. Business Insider.