J. Simon Aranka

AZ ELLOPOTT SZERETET

HELMA Kiadó 2025

© J. Simon Aranka

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-958-0

Borító: Mirkó Ágnes/A. M. Summer

Korrektor/tördelő: Mirkó Ágnes/A. M. Summer

Kiadja a HELMA kiadó 2025. 06. 01.

A HELMA Kiadó gondozásában eddig
megjelent könyvek J. Simon Aranka szerzőtől:

- Az utolsó pillanatban – 2023.

- Ahol a sötétség az úr (Helen King) – 2024.

- Harc a Nymen bolygóért – 2024. október 22.

- A szeretet arcai – 2024. október 22.

- Libaharapás csőrével – 2025.

- Az ellopott szeretet – 2025.

A könyvek megvásárolhatóak többféle
formátumban a HELMA kiadó weboldalán (www.helma.hu)

1

A kislány egészen a szöszi feje búbjáig bebújt a paplan alá, és még szorosabban ölelte magához barna színű plüssmackóját. Nem először hallotta már, hogy a szülei vitatkoznak, de az utóbbi időben egyre gyakoribbá váltak a hangos szóváltások anyja és apja között. Ilyenkor mindig úgy érezte magát, mintha egyedül lenne a világban. A maci volt az egyetlen, akinek kiönthette a szívét, elmondhatta minden félelmét.

– Hallod, Barnabás? Már megint veszekednek. Szerinted miért? Lehet, hogy a bögre miatt, amit tegnap reggel véletlenül leejtettem? Tudod, az volt apa kedvence. Mondta, hogy ne vegyem el, de én úgy szerettem volna abból inni a kakaót. Bárcsak ne tettem volna! Összetörtem azt a szép pillangós csészét. Én nem akartam, csak kicsúszott a kezemből. – Arcához emelte a macit. – Ugye, mi sosem kiabálunk majd így egymásra? Még akkor sem, ha öregek leszünk.

A maci csak nézett a csillogó gombszemével, de nem válaszolt. Zsuzska folytatta.

– Tudod, attól félek, hogy el fognak válni. Petra apukája is elköltözött otthonról, aztán elváltak, és Petrának most nincs apukája. Rossz lehet, ha valakinek nincs apukája. – Megsimogatta a mackó fejét. – Igaz, neked sincs, csak én, de te végül is csak egy maci vagy. Remélem, az én apukám nem válik el tőlünk, mert akkor anyu mindig sírna. Petra anyukája is mindig sír. Tudom, mert Petra a legjobb barátnőm, és ő mondta. Neked nem kell félned, Barnabás! Én téged sosem hagylak el, mert nem akarom, hogy bánkódj, és nem akarom, hogy sírj!

A veszekedés hirtelen abbamaradt. Ajtócsapódás hallatszott, odakint felberregett egy autó motorja, aztán minden zaj megszűnt. A gyermek ijedten fülelt a váratlanul támadt csöndbe.

– Gyorsan aludjunk el, és reggelre csak egy rossz álom marad az egész – suttogta a macinak. Nem mert kibújni a takaró alól akkor sem, amikor meghallotta a közeledő lépteket.

Nyílt az ajtó, de csak résnyire.

– Zsuzska, alszol? – kérdezte anyja furcsán fojtott hangon.

Sír – állapította meg a kislány szomorúan, de nem válaszolt, úgy tett, mintha aludna. Nem tudta, mit mondhatna neki.

Az asszony becsukta az ajtót, és elment. Zsuzska arra gondolt, milyen jó lenne, ha jönne gyorsan az álomtündér, és elvinné valamilyen csodás országba, ahol senki sem veszekszik a másikkal, és mindenki boldog.

2

Reggel anyja hangjára ébredt.

– Zsuzska, ébresztő! Elkésünk az oviból.

A kislány nagyot nyújtózott.

– Olyan szépet álmodtam! – ölelte át anyja nyakát, mintha már el is felejtette volna, mi történt este, ha nem látja meg az asszony dagadt, vörös szemét. Szorongva kérdezte: – Mi van a szemeddel?

– Semmi, kicsim, nem érdekes, majd elmúlik. – A székre mutatott. – Nézd csak, ott a ruhád, kikészítettem neked. Fel tudsz öltözni egyedül?

– Anya! Ötéves vagyok – mondta öntudatosan.

A nő akaratlanul is elmosolyodott.

– Rendben, te ötéves. Mosakodj meg, öltözz gyorsan, aztán gyere reggelizni!

Zsuzska már elkészült, de valahogy nem akarózott lemennie a konyhába. Maga sem tudta, mitől, de valamiért félt. Amikor azonban már harmadszor hangzott el anyja sürgető hívása, muszáj volt kimozdulnia biztonságosnak vélt szobájából.

– Szia, Barnabás! – puszilta meg a mackó fejét búcsúzóul. – Délután jövök! Addig is jó legyél!

A konyhában csak két teríték volt az asztalon. Már a nyelvén voltak a szavak, hogy miért nincs harmadik, de gyorsan visszanyelte a kérdést. Nem akarta hallani, amit már amúgy is sejtett.

Még nem. Hinni akarta, hogy nincs semmi baj, és amíg az anyja ki nem mondja, addig az egész olyan, mintha meg sem történt volna. Az asszony az asztalra tette a frissen sült bundáskenyeret és a teát, majd ő is leült. Szótlanul ettek.

A reggeli befejeztével a kislány mégiscsak megkérdezte:

– Apa miért nem evett velünk? Nem is terítettél neki.

Anyja éppen a mosogatóba pakolta az edényeket, de most megállt a mozdulat közben, csészéket tartó keze a levegőben lebegett. – Elment. – Csak ennyit mondott, és gépiesen pakolt tovább.

– Hová? – kérdezte Zsuzska.

Anyja zavarban volt.

– Nem tudom. Elment.

– És mikor jön vissza?

– Nem jön vissza. – Az asszony nagyot nyelt, nehogy elsírja magát a gyerek előtt – Legalábbis mostanában nem.

– De később igen? – Zsuzska megmakacsolta magát. Elhatározta, hogy addig kérdez, míg igazi válaszokat nem kap. Nem akarta, hogy valósággá váljon az a sejtelem, amely rossz érzés formájában a hasában megjelent, és nagyon remélte, hogy anyja igent válaszol.

– Nem tudom, kicsim. Talán.

Zsuzska szétterpesztett lábbal állt, szinte belegyökerezett a konyha padlójába. Érezte, hogy valami rossz dolgot fog hallani, mégis tudni akarta.

– El fogtok válni?

Anyja hangja remegett, amikor válaszolt.

– Nem tudom, még nem biztos. De ha elválunk is…

– Nem érdekel! – kiáltotta a kislány, felugrott a székről és kirohant a házból. Az udvaron Petra anyukájába ütközött.

A nő elkapta az utca felé száguldó gyereket.

– Hová ez a nagy sietség?

Zsuzska nem tudott válaszolni a torkát szorongató gombóctól, csak nézett kétségbeesetten Nelli néni csodálkozó arcába.

A nő szeme elhomályosodott.

– Már tudod – állapította meg együttérzéssel, és magához szorította a kislányt.

Zsuzskából kitört a zokogás, magával sodorva a torkát szorongató gombócot. Csak sírt, sírt, s közben görcsösen kapaszkodott Nelli néni szoknyájába.

Addigra már anyja is odaért. Néhány pillanatig tehetetlenül állt, nem tudta, mivel vigasztalhatná, majd leguggolt és maga felé fordította a gyermeket. Csak nagy nehezen sikerült lefejtenie ujjait Petra anyukájának szoknyájáról. Összeszorult a szíve, amikor a könnytől maszatos arcocskára nézett. Nagyon kellett magát fegyelmeznie, hogy ne veszítse el az önuralmát.

– Zsuzskám, hidd el, így vagy úgy, de minden jóra fordul majd. Az is lehet, hogy apa hamarosan hazajön, de ha nem, mi akkor is itt vagyunk egymásnak, nem igaz? Egyébként is, még bármi megtörténhet. Bízzunk benne, hogy rendbe jönnek a dolgok! – Letörölte a kislány könnyeit, és gyengéden megpuszilgatta a nedves kis arcot. – Figyelj csak! Eszembe jutott valami. Nelli néni ugyanazért jött, hogy Petrával együtt elvigyen téged az oviba, de ha akarod, itthon maradhatsz velem, és tölthetünk együtt egy csajos napot. Mit szólsz hozzá?

Zsuzska azonban inkább az ovit választotta. Úgy érezte, anyjának is jobb, ha kicsit egyedül marad a gondolataival. Másik oka az volt, hogy mindenképpen beszélni akart Petrával, és ezt csak az oviban tudta megtenni. Beszállt a házuk előtt parkoló autóba, ahol barátnője már izgatottan várta. Kérdő tekintetére Zsuzska megrázta a fejét, és az óvodáig csöndben ültek egymás mellett. Petra anyukája aggódva figyelte a kislányokat a visszapillantó tükörben, akik látszólag egykedvűen bámulták a kinti forgalmat az ablaküvegen keresztül.

Az óvodában, amint Petra anyukája elment, a két kislány azonnal leült a terem egyik sarkába, hogy végre kibeszéljék magukat. Zsuzska szemébe me-gint könnyek gyűltek, amikor elmondta, mi történt náluk.

– Tudod, miért ment el az apukád? – kérdezte Petra, amikor barátnője befejezte a beszámolót.

– Nem – rázta meg a fejét Zsuzska. – Anyukám nem mondta.

– Persze, mert lehet, hogy még ő sem tudja, de én már sejtem.

– Mit sejtesz? – kérdezte Zsuzska hitetlenkedve. – Azt akarod mondani, hogy te tudod, miért ment el az apukám?

– Aha! – bólintott Petra sokatmondóan. – Azért ment el a te apukád is, mint az enyém. Elveszett a szeretete.

– Ezt meg honnan veszed?

– Onnan, hogy tegnap este nálunk volt Eszter néni, anya testvére, és hallottam, amikor anya azt mondta neki, hogy apa azért hagyott el minket, mert elveszett köztük a szeretet. Ezért gondolom, hogy a te apukád és anyukád közül is elveszhetett.

Zsuzska gondolkodóba esett. Lehet, hogy akkor veszett el a szeretet, amikor összetörte apa bögréjét? Ó, igen! Most már biztos volt benne, hogy az ő hibája az egész. Nincs más megoldás, vissza kell hoznia az elveszett szeretetet.

– Szerinted hová mehetett a szeretet? – fordult Petrához.

– Nem tudom, de az biztos, hogy nagyon messzire. A múltkor a nagymamám mesélt egy könyvből, és abban a mesében a kis királyfi az Óperenciás tengeren és az Üveghegyen túlra ment el, hogy a beteg apjának megszerezze az orvosságot.

– Mi baja volt az öreg királynak? – kérdezte Zsuzska.

– Megkeményedett a szíve, és nem tudott senkit szeretni.

– Szóval neki is elveszett a szeretete – fűzte tovább a gondolatot Zsuzska –, és a kis királyfi az Óperenciás tengeren és az Üveghegyen is túlra ment az orvosságért. És megtalálta?

– Igen, de hosszú volt az út, és mindenféle veszedelem várt rá. Egy tündér segített neki, hogy legyőzze a rablókat, sárkányokat.

Zsuzska töprengve nézett az ablak felé.

– Milyen messze lehet az Üveghegy?

– Nem tudom… Lehet vagy száz, vagy öt kilométer, vagy még több. Miért kérdezed?

– Megígéred, hogy nem mondod el senkinek?

– Megígérem – bólintott Petra.

– Elhatároztam, hogy elmegyek, és megkeresem azt az elveszett szeretetet, hogy visszahozzam apa és anya közé.

– De Zsuzska! Mondtam, hogy nagyon sok veszély leselkedik azon az úton. Hogy bírsz majd el velük?

– Ahogy a királyfi. Keresek egy tündért, aki segít nekem.

– Nagyon bátor vagy! – mondta Petra elismerően. – Mikor indulsz?

– Még ma este. Sietnem kell, hogy hamar visszaérjek, még mielőtt apu és anyu elválnának egymástól. Ugye nem árulsz el?

Petra megesküdött, hogy megtartja Zsuzska titkát. Azt is megígérte, hogy délután átviszi neki azt a mesekönyvet, amelyben a kis királyfi története van.

– Majd este, lefekvés előtt kérd meg anyukádat, hogy olvassa fel neked, te meg jegyezd meg jól, hogyan jutott el a kis királyfi az Üveghegyen túlra! Ja? És ne felejts el hamuba sült pogácsát vinni az útra.

– Olyan nekünk nincsen otthon – szomorodott el Zsuzska. – Most mit csináljak?

– Lehet, hogy jó lesz a zsömle is, vagy a kenyér. Azt is szeretik a hangyák. Tudod, a kis királyfi megetette a hangyákat, és azok is segítettek neki a vándorlásban.

– Jó – bólintott Zsuzska. – Akkor mindenképp viszek kenyeret.

A két kislány számára az egész nap lázas tervezgetéssel telt az oviban. Zsuzska alig várta, hogy elteljen a nap, és útnak indulhasson.

3

Végre este lett. Szépen megette a vacsoráját, anyja csodálkozott is, hogy semmit sem hagyott a tányéron. Ellenkezés nélkül ment fürödni, fogat mosni, utána pedig azonnal ágyba feküdt, még az esti mese sem érdekelte a tévében. Ölében Barnabás macival és Petra könyvével várta, hogy anyja bejöjjön jó éjszakát kívánni.

– Anya! Olvasol nekem egy mesét ebből a könyvből?

– Mindig a tévében szoktad nézni a mesét – csodálkozott az asszony, mert még mindig nem tért napirendre Zsuzska viselkedése fölött. Máskor mindig turkált az ételben, könyörögni kellett neki, hogy fürödjön, a tévénézésről le sem lehetett beszélni, most meg, mintha nem is ő lenne. – Honnan van ez a könyv?

– Petra adta – mondta Zsuzska. – Neki is ezt olvasta a nagymamája, és szerinte nagyon jó mesék vannak benne. Légy szíves a kőszívű királyt olvasd!

– Rendben – felelte az anyukája –, de előbb kérdeznék valamit.

– Kérdezz!

– Nem akarsz beszélni apuról, a történtekről?

Zsuzskában feltámadt a remény.

– Miért? Beszéltél vele?

– Nem.

– Akkor nem! – makacsolta meg magát a kislány. – Inkább olvasd a mesét!

Anyja sóhajtott, és olvasni kezdett. Igaza volt Petrának, nagyon érdekes a mese. Zsuzska igyekezett mindent jól megjegyezni. Bár nagyon elálmosodott, tudta, hogy nem szabad elaludnia, mert akkor csak másnap este indulhatna el, márpedig az késő lenne.

A mese végén megkérdezte:

– Mi az, hogy toronyiránt?

– Biztosan azt jelenti, hogy valahol volt egy magas torony, és annak az irányába ment a királyfi. Most már aludj, édesem! Szép álmokat – mondta az anyja, miközben betakargatta, jóéjt-puszit adott, és kiment a szobából.

Zsuzska azonnal felült az ágyban, nehogy elaludjon. Tudta, hogy egy ideig még csöndben kell maradnia. Addig elmondta Barnabásnak, hogy mire készül, és megígérte neki, hogy őt is elviszi.

– Petrán kívül te vagy a legjobb barátom, ezért nem hagylak itt. Petrának ott van az anyukája, de neked csak én vagyok. Meg aztán tudod, jó, ha van valaki, akivel beszélgethetek az úton, mert az nagyon hosszú lesz ám. Remélem, bírni fogja a cipőm. A te talpadat nem kell félteni, téged én viszlek.

Hallotta, hogy csukódik a hálószobaajtó, és hamarosan elcsöndesedett a ház. Gyorsan felöltözött. Szerencsére nem kellett nagy gondot fordítani a ruhájára, hiszen június végét mutatta a naptár, az éjszakák is kellemesen melegek voltak. Egyszerű pólót, fél lábszárig érő nadrágot és sportcipőt húzott. Kiürítette a perselyét, és a zsebébe tömte az aprópénzeket. Volt egy kép a szobájában, melyen hárman mosolyogtak a kamerába: anya, apa és Zsuzska. Betette a hátizsákba a mesekönyv, egy doboz mentolos rágógumi és egy zacskó mézes cukorka kíséretében. Karjába vette a macit, és kikémlelt a folyosóra. Szülei hálószobájában már sötét volt. Lábujjhegyen beosont a konyhába. Körülnézett, mit vihetne magával. Kivett a hűtőből egy műanyag palackos üdítőt, kis darabka sajtot, a kenyértartóból két zsömlét, és a spájzból három piros almát. Azt hiszem, minden megvan, ami kell – állapította meg teli hátizsákját szemlélve.

– Indulhatunk, Barnabás.

Izgalomtól dobogó szívvel lépett ki a ház kapuján. Jó idő volt, langyos szellő fújdogált, és az égbolt is tisztán fénylett, sok-sok csillag ragyogott odafenn. Elballagott az utca sarkáig, de ott megállt a tudomány. – Most merre tovább? – morfondírozott. Szerencsére eszébe jutott, hogy a kis királyfi toronyiránt indult el. Akkor most már csak egy tornyot kell keresni. Körülnézett. És ott volt! A távolban magasodott egy, a tetején piros fény égett. Nem is volt kétséges, hogy az a torony, és neki arrafelé kell mennie. Úgy megörült a felfedezésnek, hogy azonnal rohanni kezdett a piros fényű torony irányába. Minél előbb ér oda, annál hamarabb eljut az Óperenciás tengerhez és az Üveghegyhez. A nagy rohanásban nem vette észre a félelmetes, világító szemű valamit, amely szédületes sebességgel közeledett felé, és amikor odaért, nagy erővel meglökte és a földre teperte.

4

Zsuzska kezdett ébredezni. Alig mozdította meg a fejét, megszólalt mellette egy mély, dörmögő hang.

– Na végre! Már azt hittem, az egész napot át akarod aludni.

A kislány még szédült egy kicsit, de a hangra kinyitotta a szemét. Nagy meglepetésére egy nagyra nőtt medve üldögélt mellette a szalmában, ahol ő is feküdt. Rajta kívül senki sem volt ott. De akkor ki beszélt az előbb? És hol van egyáltalán? Olyan volt, mintha egy barlangban lett volna. Nagyon megijedt. Ez biztosan a medve barlangja lehet. Mi lesz vele, ha itt találja? Egészen biztos, hogy felfalja. Lehet, hogy most még nem éhes, de előbb-utóbb az lesz. Legszívesebben elmenekült volna, csakhogy az állat le sem vette róla a szemét. Nem tudta, mitévő legyen.

Az jutott eszébe, hogy beszéddel eltereli a medve figyelmét, és valahogy megpróbál elszökni. Azonnal hozzá is látott terve megvalósításához.

– Tudod, kedves medve, nekem is van egy macim, akit Barnabásnak hívnak. Ahogy jobban megnézlek, még hasonlítasz is rá, csak te sokkal nagyobb vagy. Tényleg, nem láttad az én Barnabásomat?

– Dehogynem – brummogta a medve.

Zsuzska nem akart hinni a saját szemének és fülének. Újra körülnézett a barlangban, mert azt hitte, van ott valaki.

– Ez nem vicces, kérem szépen, ne tessék bujkálni, tessék előjönni! – mondta, és már sírásra görbült a szája.

– Ki jöjjön elő? – forgatta a fejét kíváncsian a medve. – Szerinted van itt valaki rajtunk kívül?

Szegény kislány nem értett semmit. Most már bizony eltörött a mécses. A medve hatalmas mancsával megsimogatta a fejét, és lágy hangon dörmögte:

– Ne sírj, nem szeretem, amikor szomorú vagy!

– Hogyhogy tudsz beszélni? – szipogta a kislány. – A medvék nem beszélnek emberi nyelven.

– Márpedig én beszélek, Zsuzska.

– Te ismersz engem? – kérdezte a kislány csodálkozva.

– Hogyne ismernélek, hiszen együtt szoktunk aludni.

– Együtt aludni? Ki vagy te?

– Ki lennék? Hát tényleg nem ismersz meg? – ingatta busa fejét a medve. – Én vagyok Barnabás.

– Az nem lehet – bámult rá Zsuzska. – Barnabás kicsi és nem beszél.

– Csak az emberek világában nem beszélek.

– Miért? Most hol vagyunk? Hogy kerültünk ide? És mi történt velem? Hol a hátizsákom?

– Túl sok kérdés egyszerre – dohogott Barnabás. – Mindent elmondok sorjában, de először enned kell! Szereted a mézet?

Zsuzska csak most érezte meg, mennyire éhes. A medve csak a bólintására várt. Térült-fordult, és már hozta is a finom lépesmézet, mellé erdei szamócát meg áfonyát.

– Ez a sok finomság honnan van? – ámuldozott a kislány.

– Itt szedtem kint az erdőben, amíg aludtál.

– Hol a hátizsákom? – kérdezte Zsuzska.

Barnabás odahozta neki, ő pedig elővette az egyik zsömlét, rácsorgatta a mézet, és nagyot harapott belőle. A maci is nagy élvezettel rágcsálta a lépet.

– Fenséges lakoma volt, köszönöm! – nyújtózott Zsuzska, miután jól belakmároztak. – Most már elmondod végre, hol vagyunk?

Barnabás pontról-pontra elmesélt mindent.

– Tudod, amikor elindultunk a torony felé, akkor összetalálkoztunk a sárgaszemű Vaskutyával.

– Tényleg! – kiáltott fel a kislány. – Emlékszem már, hogy az úton szembejött velem valami nagy, aminek világított a szeme.

– Hát ő volt az, a Vaskutya, Varázsföld őre. Rád rontott, a földre tepert, aztán a szájába kapott és el akart rabolni.

– Miért akart engem elrabolni a Vaskutya?

– Nem tudom pontosan, csak sejtem. Valószínűleg a szemfényvesztők nem akarják, hogy visszaszerezd a szeretetet.

– Kik azok a szemfényvesztők?

– Varázsföld urai.

– És ők miért nem akarják, hogy visszaszerezzem a szeretetet? – kérdezte Zsuzska.

– Azért, mert a szeretet világossá teszi az ember szemét és szívét, és megmutatja az igazságot. A szemfényvesztők viszont a zűrzavart, a hazugságot kedvelik. Ezért is akarják megakadályozni. Nehogy véghezvidd, amit elkezdtél. Jobban mondva, amit még el sem kezdtél, csak elhatároztad.

A kislány elgondolkodott.

– De akkor hogyhogy most itt vagyok veled? Ki mentett meg?

– Hogyhogy ki? – dörmögött Barnabás sértődötten. – Hát én. Az volt a szerencsénk, hogy a Vaskutya nemcsak téged kapott fel, meg a hátizsákodat, hanem engem is. Amint átléptük az emberek világának a határát, én igazi, élő medvévé változhattam. Amint életre keltem, azonnal adtam egy jó nagy pofont a Vaskutyának, s attól úgy elrepült, mintha madár lett volna – mondta nevetve a medve –, pedig szárnya sincsen.

– Majdnem mindent értek – bólintott a kislány. – Akkor már csak azt mondd meg nekem, hogy hol vagyunk most?

– A Senkiföldjén. Ez már nem az emberek világa, de még nem is a szemfényvesztőké.

– És most merre tovább? – tanakodott Zsuzska. – Van odakint valami torony, ami eligazít minket?

– Itt nincs semmiféle torony, csak fák – brummogta a medve kedvetlenül, amikor előmászott a barlang egyik sarkából egy egérke. Barnabás, ahogy észrevette, azonnal felemelte hatalmas mancsát, és nagyot mordult. – Hogy mersz ideszemtelenkedni? Most rögtön úgy agyonütlek, te sajtrágó, hogy csipsznek sem leszel jó!

Az állatka a félelemtől reszketve húzta össze magát a földön.

– Ne bántsd! – kiáltott rá a kislány.

Barnabás leengedte a mancsát.

– Miért? – kérdezte csodálkozva. – Az egér csak arra jó, hogy lyukat rágjon mindenbe. Képzeld csak el, mi lesz velem, ha kilyukasztja a bundámat, vagy a te hátizsákodat. Minden kipotyog majd belőle.

– Jaj, Barnabás, ne légy rosszindulatú! Nem látod, hogy ez csak egy riadt kisegér? Hagyd békén szegényt!

A medve morogva leült. Az egérke, miután rájött, hogy nincs mitől tartania, két lábra állva hálálkodott.

– Köszönöm, Zsuzska, hogy megmentettél! Nem akartam én semmi rosszat, csak azt a kis morzsát összeszedni, amit lehullattál evés közben. Egyébként Sajtfipaci a nevem.

Zsuzska ugyan meglepődött, hogy az egérke emberi nyelven szól hozzá, de hamar elrendezte magában a dolgot, hiszen Barnabás is beszélt plüssmackó létére. Kivette a hátizsákjából a sajtot, letört egy kis darabkát, és az egérkének adta. Amíg az elégedetten rágcsálta a sajtot, a kislány megkérdezte.

– Elég furcsa neved van. Miért hívnak így?

– Majd megérted, ha meglátod, milyen is tudok én lenni.

– Én már sejtem – szólt közbe Barnabás. – Akkora lyukat tudsz rágni a sajtba, hogy egy ló is belefér.

– Jaj, Barnabás, ne piszkáld! – feddte meg Zsuzska, majd az egérhez fordult. – Mondd csak, honnan tudod a nevemet?

– Ugyan, hisz Varázsföldön mindenki tudja, ki vagy, és mit akarsz. Nehogy azt hidd, hogy csak a szemfényvesztők figyelik minden lépésedet. Nagyon veszélyes dologra vállalkoztál, és jobb, ha tudod, hogy több az ellenséged, mint a barátod.

Zsuzska kicsit elszomorodott, de még a sok veszély sem tarthatta vissza attól, hogy megszerezze szülei számára a szeretetet.

– Kedves egérke! Te meg tudnád nekem mondani, hogy merre találok egy tornyot?

– Tornyot? – cincogott Sajtfipaci. – Az meg minek neked?

– Azért, mert a mesében azt írják, hogy toronyiránt kell elindulni az Óperenciás tenger és az Üveghegy felé.

– Óperenciás tenger? Üveghegy? – Az egérke nagy szemeket meresztett. – Szent trappista sajt! Butuska, te eltévedtél! Azok egy másik mesében vannak. Mifelénk nincs egyik sem.

– Akkor most hogyan találom meg az elveszett szeretetet? – kérdezte, és keserves sírásra fakadt.

– No, ne itasd az egereket! – simogatta meg a fejét Barnabás. – Majd csak kitalálunk valamit.

– Jótett helyébe jót várj! – mondta az egér. – Te megmentetted az életemet, és még enni is adtál, ezért én is segítek neked. Keresd meg az Ősöreget Élőföldön. Ő majd megmondja, mit kell tenned.

– Merre van Élőföld? – kérdezte Zsuzska.

– Arrafelé, ahol a nap felkel. Épp ellenkező irányban, mint Varázsföld, ahol lenyugszik a nap. Varázsföld a szemfényvesztőké, Élőföld pedig a világítóké.

– És kié a Senkiföldje?

– Senkié – mondta Sajtfipaci. – Azért hívják így. A Senkiföldje választja el egymástól Varázsföldet és Élőföldet.

– Hogy juthatok el Élőföldre? – kérdezte a kislány.

– Magadtól sehogy. Majd én elviszlek – ígérte az egérke.

– Hogyan? – csodálkozott Zsuzska.

– Mindjárt meglátod, csak menjünk ki innen – nevetett az egér, majd felitta a földről a kislány lehullott könnyeit, és sebesen kiiszkolt a barlangból.

Zsuzska és Barnabás követték. Alig értek ki a szabadba, olyasmi történt, ami minden képzeletet felülmúlt. Zsuzska csak bámult tátott szájjal, de még Barnabás is leült meglepetésében.

5

Zsuzska és Barnabás valóban nem mindennapi dolognak lehettek szemtanúi, pedig már az sem volt semmi, hogy Barnabás kedves kis plüssmaciból hatalmas és félelmetes barnamedvévé változott. Az aranyos icurka-picurka egérből egy szempillantás alatt csodás, gyönyörű, büszke tartású almásderes paripa lett. Megrázta magát, felnyerített, majd toppantott néhányat a lábával.

– No de ilyet! No de ilyet! – A medve csak ezt tudta ismételgetni, úgy elcsodálkozott.

– Ez... ez, hogy lehetséges? – kérdezte Zsuzska, amikor végre visszatért a hangja.

– Itt minden lehetséges, hiszen a Senkiföldjén vagyunk. Nem kellett hozzá más, csak egy kislány könnye – vigyorgott a ló, kivillantva jókora lapátfogait.

Barnabás elismerően csettintett a nyelvével.

– Hát nem megmondtam, hogy egy ló is belefér abba a lyukba, amit az egér a sajton rág? Igazam volt, hiszen ez egy ló! Ráadásul lófoga is van!

– Nagyon vicces – horkantott az egérből lett ló, és farkával megsuhintotta a medvét.

– Most már értem a nevedet. Ez csodálatos – lelkesedett Zsuzska. – Te tényleg egy gyönyörű paci vagy!

– Még, hogy paci! – Barnabás hanyatt vetette magát, úgy nevetett. – Akárhogy is néz ki most, belülről akkor is csak egy vacak egér.

– Majd meglátod – nyihogta a ló sértődötten. – Na, indulhatunk? – horkantott a kislányra.

– Ugye nem azt akarod mondani, hogy üljek fel a hátadra? – kérdezte Zsuzska ijedten.

– Ugye nem akarod, hogy felüljön a hátadra? – dörmögte Barnabás is. – Mégiscsak egy vacak egér vagy, ahogy már az előbb is mondtam.

– Te meg egy ócska, kopott plüssmackó, nem igaz? – vágott vissza a ló. – Ráadásul butaságokra tanítod ezt a gyermeket. Még hogy ne itassa az egereket! Szerencse, hogy nem hallgatott rád. Na gyere, kislány, ülj már fel, különben sosem jutsz el Élőföldre. A kedves barátod azt sem tudná, merre induljatok, ráadásul hosszú az út, nem bírnád a sok gyaloglást.

– De én még sosem ültem lovon – ellenkezett Zsuzska. – Azt sem tudom, hogy kell fölmászni.

– Majd én segítek – brummogott Barnabás. – Csak sérvet ne kapjon ez a lófogú egér. – Nem teketóriázott sokat, fölkapta és felültette a kislányt a ló hátára. Zsuzska valósággal szédült, amikor lenézett a magasból.

– Kapaszkodj meg a sörényemben – figyelmeztette Sajtfipaci –, nehogy leess majd, amikor vágtázom.

– Vágtázol? Azért ez mégiscsak túlzás, nem? – kötözködött a medve. – Talán, ha erre jönne egy macska, akkor tényleg kitennél magadért. Te egér, mit gondolsz, én is fölszállhatok a hátadra?

– Még mit nem! – horkantott a ló. – Téged egy elefánt sem bírna el, olyan hájas vagy. Majd szépen futsz utánunk. Amúgy sem árt neked egy kis fogyókúra – nyerített vihogva, és nekilendült az útnak.

– No de ilyet, no de ilyet! – Barnabás nem akart hinni a szemének, csak állt és bámult utánuk. – Ez a ló tényleg vágtázik, dörmögte dühösen, amiért kénytelen volt elismerni egy vacak egér igazát.

Gyorsan összeszedte magát, mielőtt végleg eltűntek volna a szeme elől. Nem tehetett mást, gyorsan belepakolta Zsuzska hátizsákjába a maradék mézet, aztán a nyakába vette, és utánuk eredt.

– Nem is vagyok hájas – brummogta rosszkedvűen. Szívesebben ült volna ő is a ló hátán, mert utált futni, de nem volt választása, hiszen Zsuzskára neki kellett vigyáznia. Ki tudja, ez az egérből lett ló a végén még megharapja, vagy ki tudja, milyen gonoszságot művel vele, ha nincs ott, hogy megvédje. Nyakába szedte hát a lábát, és megpróbált lépést tartani a lóval.

Zsuzska eleinte félt a sebesen vágtató paripán, de jól megkapaszkodott, és hamarosan már élvezte is a száguldást. Hátra-hátrapillantott, hogy megnézze, Barnabás bírja-e az iramot. Becsületére legyen mondva, hősiesen követte őket. Igaz, a nyelve már a földig lógott a nagy igyekezetben, mégis kitartott.

Egyszer csak a ló megtorpant.

– Van valami ennivalód? – kérdezte. – Elfogyott az erőm, csak úgy tudok továbbmenni, ha adsz enni.

– Barnabás, add ide a hátizsákomat – kérte Zsuzska a macitól, aki közben beérte őket. – Adok Sajtfipacinak zsömlét.

– Zsömlét? – nyihogta a ló. – Nem vagyok én egér, hogy zsömlével etess! Ha nincs nálad alma, tapodtat sem megyek tovább.

– Ezt hamarabb is mondhattad volna – vetette a szemére a kislány, de akkor eszébe jutott, hogy szerencsére otthonról hozott almát. Elővette az egyiket a zsákból, és a lónak adta.

Folytatták az útjukat. Ahogy egyre nagyobb távolságot tettek meg, úgy lett egyre világosabb. Már rég messzire elmaradt mögöttük az erdő, és egy határtalannak látszó kiszáradt síkságon haladtak át, amikor hirtelen csillogni kezdett az ég. Mintha valaki sok ezer üvegcserepet dobott volna a levegőbe. A ló felnézett.

– Ajjaj, jó lesz sietni, mielőtt bajunk esik! – nyerítette, és még gyorsabbra fogta a vágtát.

– Mi bajunk esne? – loholt utána Barnabás. – Inkább nézzük egy kicsit, olyan szép az a ragyogás.

– Lehet, hogy szép, viszont nagyon veszélyes! – horkantott Sajtfipaci.

– Miért? Mik azok? – kérdezte Zsuzska a gyorsan mozgó csillogó valamiket bámulva.

– Azok a tündérbanyák – felelte a ló. – Gyorsan! Adj még ennem, hogy legyen erőm!

A kislány elővett egy újabb almát, és a ló szájába rakta.

– Mik azok a tündérbanyák? – kérdezte.

– Most ne kérdezz, a futásra kell koncentrálnom. Látod ott a távolban azt a zöldet?

– Igen – felelte Zsuzska. – Mi az?

– Az már Élőföld. Odáig kell eljutnunk. Igyekezz, Barnabás, nehogy a tündérbanyák elkapjanak minket!

Szegény medve, minden erejét megfeszítve loholt, és még jobban rákapcsolt, amikor észrevette, hogy a csillogó had egyre jobban közelít feléjük.

– Mindjárt utolérnek! – kiáltotta. – Majd én feltartom őket, te csak mentsd meg Zsuzskát!

– Barnabás, ne! – kiáltotta a kislány, de a ló továbbszáguldott vele a zöld mező felé. – Sajtfipaci, állj meg! Nem hagyhatjuk magára. – Zsuzska elsírta magát.

– Adj ennem! – nyerített megint a ló. – Remélem, van még almád, különben nem bírom tovább, és nem érjük el Élőföldet, és akkor nem lesz, aki visszaszerezze az elveszett szeretetet. Barnabás elboldogul, rád pedig nagy szüksége van azoknak, akik szeretet nélkül élnek.

Zsuzska belátta, hogy igaza van. Szomorúan, de odaadta az utolsó almát. A ló megette, és még sebesebben száguldott tovább. A kislány hátranézett, és aggódva figyelte az egyre lejjebb ereszkedő csillogó felhőt. Még látta, ahogy Barnabás megáll, két lábra emelkedik, és szembefordul a vészes gyorsasággal közeledő, hangosan rikácsoló sereggel.