A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Johanna Lindsey: Wildfire in His Arms

Gallery Books, A Division of Simon & Schuster, Inc., New York, 2015

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Weisz Böbe

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Könyvterv: Gelányi Mariann

Copyright © 2015 by Johanna Lindsey

Hungarian translation © Weisz Böbe, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-885-3

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

ELSŐ FEJEZET

– Azt hittem, már rég hátrahagyta Montanát, Mr. Grant.

Degan lepillantott Ross seriffre, aki a lova mellől nézett fel rá mosolyogva. Előrehajolt, hogy megnyugtassa a lovat, mielőtt az felágaskodott volna. A palomino nem szerette, ha az idegenek ilyen közel álltak meg hozzá. A lövések nem zavarták, de az ismeretlen emberek nagyon is.

– Ma indulok. Csak meg akarok győződni róla, hogy nem dördül el egyetlen lövés sem a templomban.

– Ne aggódjon emiatt! A viszály a múlt héten véget ért, amikor a fiatalok úgy döntöttek, egybekelnek. Ezek szerint maga is eljön a menyegzőre?

Degan az utca végén álló templom felé pillantott. A Callahan és a Warren család ma egyesül, mindenki odabent van már. A városiak közül még sokan épp arrafelé tartottak, hogy tanúi legyenek a boldog eseménynek – és messziről elkerüljék Degant, aki ott ült a lován az utca kellős közepén. Akármennyire is szeretett volna részt venni egy olyan hétköznapi eseményen, mint egy esküvő, tudta jól, hogy mit okozna a jelenlétével. Különben is, már elköszönt mindenkitől.

Ezért megrázta a fejét, és így válaszolt a seriffnek:

– Nincs szükség arra, hogy bárki is feszengjen egy ilyen napon.

Ross halkan felnevetett.

– Azt hiszem, a nashartiak mostanra már elég jól ismerik magát…

– Épp ez a gond. Ismernek.

Ross arca kissé kivörösödött. Szokatlan volt, hogy egy seriff ilyen barátságosan beszéljen Degannel. Általában amint a seriff megtudta, kicsoda ő, azonnal megkérte, hogy távozzon a városából. Ross ezt a Zachary Callahan iránti tiszteletből nem tette meg, hiszen mégiscsak a férfi fogadta fel Degant, hogy tartsa fenn a békét a fia esküvőjéig. Természetesen az esküvőt senki sem vehette biztosra, mivel a menyasszony, egy Warren lány, a keleti parton, nagy fényűzésben nőtt fel, míg a vőlegénye, Hunter Callahan, marhatartással foglalkozott, itt született és nevelkedett a montanai Nashartban, és a két fiatal soha nem találkozott. Tiffany Warren minden erejével el akarta kerülni ezt az érdekházasságot. A Callahan-birtokon házvezetőnőnek adta ki magát, hogy megtalálja a módját a két család közötti viszály befejezésének anélkül, hogy önmagát fel kellene áldoznia az oltárnál.

Degan már az első percben megkedvelte Tiffanyt, mert az otthonára emlékeztette – az otthonára, ahova soha nem fog visszatérni. De sejtette, hogy a lány valójában nem házvezetőnő, pedig nagyon igyekezett kimértnek és illedelmesnek mutatkozni, ám hiába. Az elegáns és kifinomult igazi Tiffany állandóan felbukkant, habár Degan megkérdőjelezte a saját megérzéseit, amikor a lány összebarátkozott egy kismalaccal, és magához fogadta házi kedvencnek. Ez kifejezetten megzavarta Degant. Huntert is. Nem csoda, hogy Hunter beleszeretett a jövendőbelijébe, még az előtt, hogy tudhatta volna, ki is a lány valójában.

Degant azért fogadták fel, hogy ezzel elkerüljék a vérontást a két ellenséges család között. A terv bevált, és ezzel véget is ért a nasharti küldetése. Ideje továbbállni. Ám a seriff arcára megint kiült az a kifejezés, amely pár nappal korábban, amikor vette a bátorságot, és megkérte Degant, hogy átmenetileg vegye át a munkáját, míg ő visszamegy a keleti partra feleséget találni. Úgy tűnt, a városi esküvők ilyen hatást gyakorolnak az egyedülálló férfiakra, a nősülni vágyó urak még inkább lázba jönnek. És itt a vadnyugaton a hajadon ritka madár.

Degan visszautasította a seriff ajánlatát, és most sem hagyta, hogy Ross feltegye a kérdést, mert gyorsan megjegyezte:

– Ha az életben bármikor is seriff leszek, akkor csakis olyan helyen, ahol senki sem ismer.

– De a neve távol tartja a bajkeverőket – közölte Ross.

– Épp ellenkezőleg, a nevem csak vonzaná a bajt. Ezt maga is pontosan tudja, seriff. Egészen addig, míg a revolverhősök ki nem halnak, mindig lesz olyan izgága alak, aki be akarja bizonyítani, hogy gyorsabb nálam. Most pedig menjen, különben lekési a szertartást. Én még megvárom, hogy a menyasszony és a vőlegény kijöjjön a templomból, aztán már itt sem vagyok.

– Nos, itt mindig otthonra talál, ha mégis úgy hozza a kedve, Degan Grant. És a munkámat is megkaphatja, ha akarja!

Degan majdnem elmosolyodott, miután a seriff elment. Egészen addig, míg meg nem érkezett Nashartba, egyszer sem vágyott arra, hogy megállapodjon. Természetesen nem is igen tartózkodott egyazon helyen ilyen sokáig. És az is biztos, hogy nem szokta meg, hogy családtagként kezelik, mint ahogy Callahanék. Még a vacsoraasztalukhoz is meghívták, és a házukban kapott hálószobát. A munkaadói rendszerint a lehető legtávolabb akarták tudni a családjuktól – és soha nem keresték a társaságát. Degan persze fontolóra vette a seriff ajánlatát, de csak futólag, mert megkedvelte az ittenieket, és sajnálta, hogy többet nem látja őket viszont. De az igazat mondta a seriffnek. Nashart bányaproblémáját megoldották, a két ellenséges család most házasságban egyesül, így a város ismét békés lesz egy darabig, talán hosszú ideig is. De ez nem lenne így, ha Degan itt maradna.

Sokan úgy gondolták, hogy a békehozó téves elnevezés egy olyan emberre, aki bárkinél gyorsabban elő tudja rántani a fegyverét. De a fegyver, amint megcsillan rajta a fény, hatalmas úr. Még akkor is fenn tudja tartani a békét a háborúskodó felek között, ha nem lőnek vele. Degan pontosan ezért jött Nashartba – békehozónak. Senkit sem kellett megölnie, és csak egyszer rántott fegyvert, hogy figyelmeztesse Roy Warrent, akiről akkor még nem tudhatta, hogy Tiffany egyik öccse.

Egy nyitott hintó közeledett felé az utcán, melyet három lovas kísért. Degan a Callahan családdal lovagolt be a városba, és azt feltételezte, hogy Warrenék már bent vannak a templomban, de ezek szerint mégsem. A hintón a menyasszony jött a szüleivel, az apja hajtotta a lovakat. A fivérek hátramaradtak, hogy a lovaik által felkavart por ne lepje be a hintót.

Frank Warren lassított, majd megállította a lovakat, ekkor Tiffany felállt, és elegánsan pukedlizett Degan felé.

– El fog késni a menyegzőről – jegyezte meg Degan.

Tiffany felkacagott.

– A menyasszony nyugodtan késhet, bár esküszöm, nem azt akarom, hogy Hunter azt higgye, inamba szállt a bátorságom. Csak tökéletes akarok lenni a nagy napon, és ez egy kicsit tovább tartott, mint vártam.

– Sikerült. Hunter szerencsés fickó.

Degan ebben a pillanatban irigyelte a barátját. Tiffany gyönyörű nő, és mesésen festett ebben a csinos esküvői ruhában és a leheletvékony csipkefátyolban, amelyet a keleti partról hozattak.

– Biztos benne, hogy nem csatlakozik hozzánk?

Degan előző nap már átlovagolt a Warren-birtokra, hogy elköszönjön, és akkor azt mondta Tiffanynak, hogy nem fog részt venni az esketési szertartáson.

– Csak azt várom, hogy házaspárként kilépjenek a templom ajtaján, aztán már indulok is tovább Kaliforniába.

– Hunter azt mondta, az apja újra fel akarta fogadni, hogy megkeresse a fiát, Morgant, ha épp Butte-ban jár. De nem arrafelé megy, ugye?

– Túl sokan ismernek Butte-ban. Inkább az észak felé vivő úton megyek, amely áthalad Helenán. De Zachary azt akarta, hogy ijesszek rá a fiára, hogy hazajöjjön, ami felesleges, ha Morgant még mindig hajtja az aranyláz.

– Nos, nem mondom, hogy nem örülök annak, hogy itt véget ért a munkája – mosolygott Tiffany. – Gondoskodott arról, hogy senkit se öljenek meg, míg Hunterrel rájövünk, az Isten is egymásnak teremtett minket, és ezért fogadja hálás köszönetemet!

– És az enyémet is – tette hozzá Frank Warren.

– Szintúgy – mondta a férfi felesége, Rose. – A fiaim elismerték, hogy féltek…

– Mama! – vágott közbe Roy Warren zavartan.

– Nos, a minden tekintetben szigorú felügyelet álruhába bújtatott áldásnak bizonyult – fejezte be Rose.

Frank megköszörülte a torkát.

– Nem hiszem, hogy Mr. Grant örül, hogy áldáshoz hasonlítod, drágám.

– Ugyan! – fújt nagyot Rose. – Ő pontosan tudja, hogyan értettem.

– Mennünk kell – intett Frank a templom felé.

Degan az utca vége felé fordult, és látta, hogy Zachary Callahan ott áll a templom előtt, idegesen néz ide-oda, és vadul integet Franknek, hogy siessenek.

Tiffany felnevetett.

– Azt hiszem, Hunter mégiscsak elkezdett aggódni, vagy talán csak az apósom! Jó utat, Degan.

Tiffany visszaült. Frank megindította a lovakat, és a lány három fivére sorban Degan felé biccentett, ahogy elhaladtak mellette. Ekkor Tiffany visszakiáltott:

– Ha egyszer magára is rátalál a boldogság, hozza el a feleségét bemutatni!

Degan majdnem elnevette magát. Ilyenek a nők, azt hiszik, csak egy asszony teheti boldoggá a férfit. Degan tudta, hogy számára ez sosem fog kiderülni, mert a nők féltek tőle. Még Tiffany is. És Degannek fogalma sem volt, ezen miképp változtathatna anélkül, hogy ártana a hírnevének, ezért nem is fogja megpróbálni.

– Hé, uram! Nem tudja eldönteni, merre megy?

Degan hátrapillantott. Egy idegen közeledett felé a város központja felől. A lovát kantáron vezette, sárga köpönyeget viselt, amelyet hátrahúzott, hogy felfedje a csípőjére simuló fegyvert, ami meglehetősen biztosan jelezte, hogy bajt keres. Amikor az idegen közelebb ért, Degan látta, hogy az illető fiatal, sovány, az arca pedig annyira sima, hogy akár lánynak is hihetné.

Degan akár válasz nélkül is hagyhatná ezt a rosszindulatú kérdést. Ellovagolhatna, de akkor lemaradna arról, hogy az ifjú pár boldogan kilép a templomból. Csakhogy tudta, az efféle nyikhajok nem szeretik, ha figyelmen kívül hagyják őket.

– Hány éves vagy, kölyök?

– Tizenhét, nem mintha ez magára tartozna, szóval ne nevezzen kölyöknek. A nevem…

– Nem érdekel.

A fiú mogorvának tűnt.

– Ebben a városban mindenki ilyen csökönyös?

Csökönyös? Degan felvonta az egyik szemöldökét. Sok mindennek nevezték már, de így soha. A fiú időközben pár lépésre Degantől megállította tarka lovát. Nyilván más mondanivalója is akadt, de a közelben nem akadt más, akit megszólíthatott volna, hiszen a főutca kiürült, mert mindenki, aki az esküvőre tartott, már bement a templomba. Egyedül a boltosok maradtak itt – némelyik most ott állt az üzletében a kirakat mögött, és kíváncsian figyelte a kibontakozó jelenetet. Idegen nem haladhatott át a városon észrevétlenül.

Degan győzködte magát, hogy nem kellene minden idegenre gyanakodnia, aki csak megközelíti, akár van nála fegyver, akár nincs. Nagyon sok barátságos ember élt a vadnyugaton, és tucatnyi oka lehetett annak, hogy valaki fegyvert visel. Nem mindenki akart azzal hírnevet szerezni magának, hogy minden útjába akadó mesterlövészt párbajra hív.

Degan éppen ezért leeresztett kissé, és megkérdezte:

– Segíthetek valamiben?

– Naná, hogy. Butte-ban hallottam a bányászoktól, hogy Degan Grant itt lakik.

– Csak áthaladt a városon.

– Akkor késve jöttem?

– Attól függ, mit akarsz tőle.

– He?

– Ha össze akarod akasztani vele a bajszodat, akkor szerencsés napod van. Ha fel akarod fogadni, lehet, hogy akkor is szerencsés napod van. Bármi más a célod, valószínűleg nem ez a legszerencsésebb napod. Szóval melyik?

– Ezek szerint tudja, hol találom?

– Már meg is találtad.

A fiú arcára széles mosoly ült, és Degan egy pillanatra úgy gondolta, az ösztöne talán mégis rosszat súgott. De nem.

– Pontban délben, holnap, itt, ezen a helyen – mondta a fiú ugyanazzal a magabiztos vigyorral a képén.

Ez nem szorult tisztázásra. A legtöbb párbajra pontban délben kerül sor, mivel ilyenkor egyik fél sem kerül hátrányba, hiszen senkit sem vakít el a delelő nap.

Degan felpillantott, hogy lássa, a nap épp merre jár az égen.

– Hamarosan dél van, szóval, ha már úgyis megtesszük, essünk túl rajta. Kösd ki a lovadat, ha nem akarod, hogy egy eltévedt golyó megsebesítse.

Degan ellovagolt a legközelebbi pányvázóhelyhez, majd leszállt a palominóról, és átvetette a rúdon a kantárt. A fiú utánament, ugyanígy tett, tehát nem számított arra, hogy Degan már fegyverrel a kezében fogja megkerülni a lovát.

A fiú ádáz tekintettel nézte Degant, ahogy az lassan elhúzta a kezét a fegyverétől.

– Hogy tett szert a hírnevére, ha így csal? – sziszegte.

– Azzal, hogy férfiakat öltem… nem fiúkat. És ez nem csalás, hanem megmentem az életedet. – Degan elvette a fiú pisztolyát, kettejük között a földre ürítette a tárat, majd visszaadta. – De gyanítom, hogy még mindig nem érted. Megküzdünk. Ha te nyersz, akkor visszatöltheted a tárat, és új kört kezdünk. Ha én nyerek, akkor ellovagolhatsz, és örülhetsz, hogy még lélegzel. Mit gondolsz, így megfelel?

– Dehogy felel meg! Mi lenne, ha rendesen csinálnánk, szemtanúk előtt?

– Nézz körül, látod, hogy figyelnek. És pontosan azt ajánlom fel, amiért jöttél, esélyt adok, hogy megtudd, gyorsabb vagy-e nálam, csak épp anélkül, hogy vért ontanánk itt az utcán, és anélkül, hogy félelmedben összevizelnéd a nadrágodat, mert azt hiszed, meghalsz. Ha belegondolsz, igazából ez sokkal jobb próba, hogy lássuk, ki a gyorsabb. Nyugodt leszel, nem félsz, nem izzad a tenyered, ami miatt hibázhatnál. És ugyanúgy lesz mivel büszkélkedned, ha nyersz.

Degan levette a felöltőjét, majd felakasztotta a nyeregfőre. Lehet, hogy már itt él a vadnyugaton, de attól még nem fog lemondani az élet finomabb dolgairól, amelyekhez hozzászokott. Nos, néhányat kénytelen volt feladni, de nem az öltözködés tekintetében. Fekete felöltője jól szabott volt, a fekete mellény selyemből készült, a fehér ing puha lenvászonból. Fekete csizmáját mindig fényesre pucolta, és a sarkantyúk sem bádogból, hanem igazi ezüstből készültek. A fegyvertáskát a saját elképzelései alapján készíttette.

Kiment az utca közepére, távolabb az útkereszteződéstől. Nem akarta, hogy a barátai tanúi legyenek ennek, ha véletlenül korábban jönnének ki a templomból. A fiú követte Degan példáját, a köpönyegét a lovánál hagyta, majd kissé távolabb állt meg. Még mindig idegesnek tűnt. Degan eltöprengett, hogy a fiú korábban is tett már ilyet, vagy ez az első tűzharca. Szégyen, hogy az ilyen kölykök nem tanulnak a hibáikból, és nem mennek inkább haza. De talán ez itt majd észhez tér, miután végeztek.

– Maga nem üríti ki a tárat, mint az enyémet? – kérdezte a fiú tétován.

– Nem. Vannak szemtanúk, emlékszel? Nem vagyok gyilkos, csak gyors a kezem. Szóval bizonyítsd be, hogy tudod, hogyan kell ezt csinálni!

Eltelt pár másodperc, míg a fiú keze bizonytalanul remegett a pisztolya felett. Még mindig ideges volt, Degan ígérete ellenére, aki messziről is látta, hogy reszket a fiú ujja.

Végül felsóhajtott.

– Előnyt adok, hogy te rántsd ki először. Mostantól kezdve bármikor jó.

– Vagyis hagyja, hogy nyerjek?

– Dehogy hagyom. – Degan előrántotta a fegyverét, majd éppolyan gyorsan vissza is tette a pisztolytáskába. – Látod? Most te jössz.

A fiú megpróbálkozott, de a fegyvere el sem hagyta a pisztolytáskát, mire Degan már előrántotta a pisztolyát, és a fiú mellkasára célzott vele.

– A helyzet az, kölyök, hogy sosem vétem el a célt. Akkor végeztünk?

– Igen, uram, végeztünk.

MÁSODIK FEJEZET

– Max, ébresztő! Max Dawson!

A fekete szempár tágra nyílt, majd rövid pislogás után megállapodott a csinos éjjeli pillangón, aki az ágy mellett állt ajkát biggyesztve.

– Nem kell kiabálnod, Luella, főleg ne a teljes nevemet.

– Sajnálom, édesem, de nem kellene kiabálnom, ha könnyebben fel tudnál ébredni. Kész csoda, hogy egyáltalán tudsz aludni ebben a kócerájban, annyi itt a nyöszörgés meg a nyögés egész hajnalig.

Max elvigyorodott.

– Mindaddig, míg te csendben vagy, és nem bánod, hogy osztozunk ezen a mesés ágyon, minden más suttogó szellőnek hat a fülemnek.

– Csoda, hogy nem kaptak el, olyan mélyen alszol.

– Az ajtót bezártad, nem?

– Persze, ez természetes.

– És soha senki sem mászik be az ablakodon?

– Csak te.

– Nos, látod? Tökéletes biztonság és a puha ágy. Ez az egyetlen hely, ahol mélyen aludhatok. A táborhelyemen a hegyek közt a legkisebb neszre, minden ágreccsenésre felriadok. Különben is, errefelé senki sem keres engem.

– Akkor miért kérted, hogy hajnalhasadtakor keltselek fel, mielőtt a seriff helyettese a reggeli kört megkezdené? Ha már itt tartunk, azóta eltelt félóra. Ilyen régóta próbállak feléb…

– Az ördögbe is! Miért nem ezzel kezdted? Utálok fényes nappal járkálni a városban!

– De ha egyszer senki sem keres…

– Tevőlegesen nem is, de a körözési plakátok már ide is eljutottak. Leszedem, amit látok, de a seriff állandóan visszateszi őket. Biztosan egy nagy kupaccal kapott.

Max teljesen felöltözve bújt ki a paplan alól, csak a kabátját és a kalapját vette le este, amit most sietve felnyalábolt. A fegyvertáskát sem vette le. Luella nem szívesen aludt egy teli táras hosszú csövű Colt mellett, hiába volt hozzászokva a fegyverek látványához, és ő maga is tartott egy derringert vész esetére a kis szekreterében. De valami más még jobban zavarta.

– Legalább azt az átkozott csizmádat levethetnéd, mielőtt lefekszel aludni – mondta Luella, és morcosan nézte a lábbelit, amely pár perce még az ágyában volt.

– Nem lehet, hátha gyorsan kell lelépnem… mint most! – Max kinyitotta az ablakot, kimászott a bordély előtt húzódó veranda tetejére, majd leugrott a földre.

Luella az ablakból, egy szál hálóingben nézte. Az utca túloldalán valaki füttyentett. Luella meg sem próbálta eltakarni magát. Végül is a munkája részben abból állt, hogy kuncsaftokat vonzzon Chicago Joe bordélyházába. Helenában épp elég örömtanya volt, emiatt kiéleződött a verseny.

Túl sok bordély, túl sok milliomos, túl sok bányász, a fenébe is – túl sok ember! De persze Helena Montana legnépesebb városa, azóta, hogy 1864-ben aranyat találtak a közeli szurdokban. Tizennyolc évvel később még mindig rengetegen jöttek Helenába, miközben a legtöbb település, amely az arany miatt jött létre, azóta szellemvárossá változott. Még Virginia City is haldoklott lent délen, pedig a fénykorában háromezer lakossal büszkélkedhetett. Helena azonban – köszönhetően az itt alapított több száz vállalkozásnak – nemcsak az aranyra támaszkodott, hogy meggazdagodjon, hiszen a külbirtok fővárosa is egyben, és a vasút is errefelé tartott már. Még egy-két év, és valószínűleg el is ér Helenába, ami majd biztosítja, hogy a város akkor se omoljon össze, amikor az arany kifogy.

Luella szerint Helena jó hely lenne megállapodni, ha akadna olyan férfi, aki feleségül venné. Eddig csak bányászok kérték meg a kezét, de a bányászoknak nincs saját házuk, sem sok pénzük, vagyis nincs meg a lehetőségük arra, hogy itt alapítsanak családot. Rendszerint ha egy férfinak volt vagyona, akkor eszébe sem jutott egy örömlányt feleségül venni, ha egyszer pár dollárért ágyba bújhatott vele.

Luella Nagy Al felé lesett, aki az előbb odafüttyentett neki. A férfi már korán kint volt, a túloldalon álló söntése előtt söprögetett. Al Luella egyik törzsvendége volt, és mindig gyengéden bánt vele. Luella egészen addig az éjszakáig, amikor Max megmentette, elfogadható férjjelöltként gondolt Alre, de akkor azonnal szerelmes lett a suhancba. Ennyire ostoba is csak ő lehet, hogy megadja magát ennek az érzésnek.

Nagy Al azonban földbirtokos volt, és üzletember, egyedülálló férfi, vagyis továbbra is szóba jöhetett. A söntése azok közé tartozott, amelyek éjszakára sem zártak be. Luella munkahelye sem zárt be soha. A bordély Josephine Aireyé, azaz Chicago Joe-é, ahogyan a legtöbben nevezték, és ezen kívül még több ilyen intézmény is a felügyelete alatt állt. A madám különös tulaj volt, és szentül hitte, hogy az a férfi, akit nem szorít az idő – legalábbis amikor a szerelmi igényeit elégíti ki –, boldog ember.

Nagy Al most már szemérmetlenül vigyorgott Luellára – és nem figyelt oda, merre söpör. Por szállt az egyik vendége felé, aki a tornác egyik oszlopának támaszkodva iszogatott. Az elegáns öltözetű férfi valószínűleg üzletember, gondolta Luella, míg meg nem látta a pisztolyt a csípőjén. Gyorsan elkapta a tekintetét. Nagy Al biztosan tart ettől az alaktól, ha hagyta, hogy kivigye a tornácra az italát. Nagy Al ilyesmit sosem engedett meg. A seriff parancsa, az utcán nincs iszogatás. Al visszasietett a söntésbe, mielőtt a férfi észrevette volna, hogy csupa por lett a fényes csizmájának hátulja.

Luella nem szerette a mesterlövészeket, bár rengeteggel hált már. Az ilyen emberek megrémítették, mert amikor felbőszültek, nem verekedtek, hanem előrántották a fegyverüket. Vélhetőleg Max is így tett, de Max más… És Max Dawson annyira imádnivaló!

– Viszlát, jövő héten, Luella! – kiáltott fel Max lentről.

– Persze, édes! – kiáltott vissza Luella, és integetett, de Max akkor már árkon-bokron túl járt.

Luella becsukta az ablakot, és visszafeküdt az ágyba. Remélte, hogy a mesterlövész nem vette őt észre, és nem tesz nála látogatást.

HARMADIK FEJEZET

Degan figyelte, ahogy a kölyök kivágtat a városból. Azt is végignézte, ahogyan az imént kimászott a bordély ablakából. Ha valaki ilyen sietve, ráadásul ablakon keresztül távozik, az nem ritkán azt jelenti, hogy hamarosan valaki más is felbukkan pisztollyal a kezében, és lövöldözni kezd, de nem ez történt. Ehelyett egy fehérneműt viselő csinos szőkeség jelent meg az ablakban, hogy elbúcsúzzon a kölyöktől.

A kis jelenet elég meghökkentő volt ahhoz, hogy Degan a szokásosnál több részletet is megfigyeljen. Nem mintha nem lett volna tudatában annak, hogy mi folyik körülötte. Nagyon is tudta, csak épp rendszerint arra összpontosított, amiről érezte, hogy veszélyes lehet. A hosszú kabát, amelyet a kölyök a fekete nadrág és az ing felett viselt, nem a környéken gyakori köpönyeg volt, hanem puha szarvasbőrből készült, drága holmi. Az őzbarna, széles karimájú kalap vagy új volt, vagy a fiú nagyon vigyázott rá, mert még nem volt behorpadva. A világosbarna csizma, amely borzasztóan viharvertnek tűnt, és a fehér sál elárulta, hogy a gyereknek semmi stílusérzéke nincs. Sötét szeme volt, rövidre nyírt szalmaszőke haja, és babaarca, amely alig látszott a kalap árnyékában. Csak egy kamasz, aki olyan fiatal, hogy még az arca sem pelyhedzik, de már ott a fegyver a csípőjén… Vajon egyesek miért vetemednek erőszakra már ilyen korán?

Ám úgy tűnt, ez a kölyök szereti az életet. Degan látta az arckifejezésén, ahogy felpattant a lovára, és hallotta a nevetésében, amely utána lebegett, amikor elvágtatott. Ezt teszi egy kellemes éjszaka egy bővérű nő társaságában, gondolta Degan – vagy az ifjonti szerelem heve. Ám ekkor egy apróság, amit korábban csak futva látott, felszínre tört, ezért Degan megfordult, és a körözési plakátra bámult, amelyet épp arra az oszlopra tűztek ki, amelynek eddig támaszkodott.

Már korábban is látta, csak épp figyelemre sem méltatta. Akárki rajzolta is a képet, biztosan ismerte a gazembert, mert kísérteties volt a hasonlóság. Egy bűnöző ellátogat a bordélyba, amely pont szemben van a körözési plakáttal, amely ezer dollár jutalmat ígér az elfogásáért? Degan a fejét csóválta. Túl vakmerőek manapság ezek a fiúk… De ez nem tartozik rá. A fegyverét pénzért bármikor megkaphatják, de Degan nem fogja a seriff helyett elvégezni a munkáját.

Degan visszavitte az üres poharát a söntésbe, és odalépett a pulthoz. Rajta kívül egyetlen vendég tartózkodott odabent, de ő a fejét az asztalra borítva hortyogott. Degan meg sem állt volna a söntésnél, ha nem lovagolt volna egész éjszaka, hogy végre beérjen Helenába, és ha nem a söntés lett volna az első olyan hely útközben, amely ebben az órában is nyitva volt. Nem szeretett a vadonban táborozni, és csak akkor fanyalodott rá, amikor a következő város túl messze volt még. Úton lenni sem szeretett éjszaka, de előző éjjel még nem volt annyira fáradt, hogy megálljon – a vetett ágy és a forró fürdő ígérete tartotta benne a lelket.

– Magammal vinnék egy üveggel a legjobb italából… És kérek egy rongyot, hogy letöröljem a csizmám.

A rongy már csúszott is felé a pulton, miközben a csapos arca rákvörös lett. Az üveget még elő kellett kerítenie. Amikor a férfi visszatért, tétován így szólt:

– Figyelmeztetnem kell, törvény van arra, hogy nem szabad inni az utcán.

– Nem is terveztem. – Degan fizetett, majd hozzátette: – A tornácát nem tekintem utcának.

– Jogos. – A férfi láthatóan megkönnyebbült, hogy Degan nem sértődött meg.

– A legjobb hotel a városban?

– Az International lesz az. Nagy téglaépület. Nehéz lenne nem észrevenni, ha befelé megy a városba. Most érkezett?

Degan nem válaszolt. Bosszantotta, hogy egyetlen kérdést tett fel, és cserébe máris áradtak felé a bizalmaskodó kérdések. Tudta, hogy ez a riadt emberek ideges reakciója, akik abban reménykedtek, ha szóval tartják, akkor nem fog lövöldözni. Fogta az üveget, és elindult az ajtó felé.

A csapos utánakiáltott:

– Érdemes beszélnie a seriffel, ha munkát keres, uram. A népek először hozzá fordulnak a bajaikkal, de nincs mindig ideje mindenkinek segíteni, pedig nyolc helyettese is van. Ez nagyváros. Sokaknak jól jönne egy fizetett lövész… ha maga az lenne.

Degan a férfi felé billentette széles karimájú kalapját, de nem állt meg. Egyelőre nem keresett munkát. Elég pénzt keresett már itt a vadnyugaton, hogy a következő tíz évre visszavonulhasson, ha épp úgy tartja kedve. De minek? Arra nevelték, hogy egy birodalmat vegyen át, de ő hátat fordított mindennek.

Ez a város túlságosan nagy az ő ízlésének, vonta le a következtetést, ahogy folytatta az útját. A kisebb városokat részesítette előnyben, ahol egy mérföldről kiszimatolhatta a bajt. De itt végre forró fürdő, puha ágy és meleg étel várta. Innen megy majd tovább Kalifornia felé, hiszen épp oda tartott, amikor Zachary Callahan megkereste, és túl sok pénzt ajánlott neki, amit nem utasíthatott vissza, mindössze azért, hogy néhány hétig tartsa fenn a békét.

Nem ez volt az első alkalom, hogy túlfizették. Ami azt illeti, inkább ez volt a megszokott. Ez is az egyik előnye annak, hogy a hírneve mindig megelőzte. Ezen kívül csak egyetlen másik előnye volt a hírnevének, vérontás nélkül is el tudta látni a feladatát.

Korábban nagyon is zavarta, hogy az emberek ilyen idegesek lesznek a közelében. Mindig próbálta meggyőzni őket, hogy nincs mitől félniük. De ez is csak addig vált be, amíg meg nem látták, milyen gyorsan kapja elő a fegyverét. Ritkán tudott úgy keresztülmenni egy városon, hogy legalább egyszer valamiért ne kellett volna előrántania – ha az emberek rájöttek, kicsoda is ő. Ezért lemondott a közvetlenségről, nem szólt senkihez, ha nem volt muszáj, és önszántából sosem árulta el a nevét. Az ördögbe is, az esetek felében nem is számított, hogy tudják-e, ki ő. Még a bankba sem tudott úgy belépni, hogy a bent tartózkodók ne vetették volna a földre magukat, mert azt hitték, hogy ki akarja őket rabolni. Ez már tényleg bosszantó volt. Talán mégis itt az ideje visszatérni a keleti partra – csak épp nem haza.

Degan könnyen rátalált a Hotel Internationalre, de arra végképp nem számított, hogy az előtérben egy ismerősével fog összefutni.

– Nocsak! Öröm látni téged, Degan Grant!

Degan összerezzent, hogy így, hangosan kiáltva hallja a nevét.

– Halkabban – kérte, majd megfordult, de akkor el is mosolyodott.

Nem sok barátra tett szert itt a vadnyugaton, de John Hayes közéjük tartozott. John már a negyvenes évei közepén járt, de Degan nem sokkal az után találkozott vele, hogy öt évvel ezelőtt megérkezett erre a vidékre.

– Mi szél fútt ide fel északra, seriff?

– Időközben marsall lettem – vigyorgott John.

Degan szemöldöke magasba szökött.

– Ezek szerint kijár a gratuláció?

– Jóval többet láthatok az országból, mint valaha is gondoltam volna, de nem, nem vágytam erre a pozícióra. Egy régi cimborám beszélt rá, aki azóta szenátor lett. A vasút nagy nyomás alá helyezte a washingtoni politikusokat, hogy a nyugati területeket kitakarítsák. Pinkerton-nyomozókat béreltek fel évekkel ezelőtt, hogy kezdjenek valamit a vonatrablásokkal, de ez nem elég. Most már a kormányunk is a tettek mezejére lépett. De téged mi hozott Helenába?

– Nemrég fejeztem be egy munkát Montanában.

– Ezek szerint most nem állsz alkalmazásban?

– Nem.

– Az ördögbe is, micsoda megkönnyebbülés!

Degan felvonta a szemöldökét.

– Még mindig tiszteletben tartom a törvényt, John. Csak nem azt hitted, hogy kénytelen leszel letartóztatni?

– Nem, dehogy! De mivel épp nincs munkád, örömmel venném, ha azt a bizonyos szívességet viszonoznád.

– Miféle szívességet?

– Hogy megmentettem az életedet.

Degan felhorkantott.

– Már gyógyulófélben voltam. Nem volt rá szükség, hogy elrángass az orvoshoz.

– Félholt voltál, és még mindig véreztél.

John volt a seriff abban a városban, ahol Degant meglőtték. Három bankrabló próbált összevissza lövöldözve kimenekülni a városból, miután félreverték a harangot. Aznap rengetegen jártak az utcán. Degan közbeavatkozott, nehogy ártatlanok veszítsék el az életüket, de egy eltévedt golyó eltalálta. Sebesülten lovagolt ki a városból. John utánament.

Lehet, hogy aznap meg is halhatott volna, ha tovább folytatja az útját. A seb nem fájt különösebben – akkor még… Ezért nem is sejtette, milyen erősen vérzik, és vércseppeket hagy maga után.

– Elismerem, hogy az orvos szépen összeöltögetett – mondta Degan. – Alig maradt heg utána. Miféle szívességre van szükséged?

– Nyugalom, csak alkalmi munka lenne. Van egy hosszú listám. Legalább három bűnözőt kellene bevinnem a következő pár hónapban. Nemcsak azzal bíztak meg, hogy takarítsak itt a vadnyugaton, hanem szoros határidőt is szabtak rá!

Degant ez eléggé meglepte.

– Azt akarod, hogy fejvadásznak álljak? Nem vagyok nyomolvasó.

– Nincs is rá szükség. Ezeknek a fickóknak a többsége fényes nappal bujkál olyan zsúfolt városokban, mint ez is, vagy olyan településeken, amelyek túl kicsik ahhoz, hogy jó seriffet tartsanak. A fizetség szép summa, és a körözés alatt álló emberek közül kettőt ezen a környéken láttak. Egyet pedig legutoljára Wyomingban. Ha gondolod, te magad választhatod ki, kit akarsz elkapni. Mint mondtam, hosszú a listám.

– És miért nem te magad mégy utánuk?

– Mert haldoklik az édesanyám. Tegnap érkezett a sürgöny. Már meg is vettem a jegyünket a postakocsira, ma indulunk.

– Jegyeteket?

– A feleségem és a lányaim is itt vannak velem.

– Nem is tudtam, hogy nős ember vagy.

John elvigyorodott, és büszkén folytatta:

– Pedig boldog házasságban élek immár tíz éve. A lányaink hat- és hétévesek, és Meg most várja a következőt. Mivel mostanság ennyit kell utaznom, valahányszor tudom, hogy valahol hosszabb ideig kell maradnom, magammal viszem a családomat is. Megoldható, hiszen a vasút már elmegy egészen nyugatra. Ez a virginiai út hónapokig is eltarthat, mivel el kell rendeznem anyám birtokának ügyét. Ez az állásomba is kerülhet, ha nem tudok legalább három bűnözőt kihúzni a listámról ez alatt az idő alatt.

– Sajnálattal hallom, hogy édesanyád beteg.

John bólintott.

– Tudtam, hogy gyengélkedik, csak azt nem sejtettem, hogy ennyire súlyos.

– Feltételezem, már kértél segítséget a helyi serifftől.

– Tegnap beszéltem vele, de túl elfoglalt, bár ez nem lep meg. Az ördögbe is, ki hitte volna, hogy egy ekkora várost talál az ember Montanában, ami még csak nem is állam!

– Az arany az oka.

– Úgy bizony – bólintott John. – Nos, ki tudsz segíteni, Degan? A következő két hónapban csak három körözés alatt álló embert kell elkapni. Ha hamarabb végzel, akkor folytathatod az utad. De ehhez meg kell tegyelek helyettes marsallnak, míg a nevemben jársz el.

– Arról szó sem lehet! Ha vállalom is, nem fogok jelvényt viselni.

John elvigyorodott.

– Senkinek sem kell megemlítened, ha úgy gondolod, hogy ártana a hírnevednek. Csak arra az eshetőségre számítva, ha igazolnod kell, hogy hatáskörödben áll, ami téged ismerve valószínűleg nem lesz szükséges. Megtarthatod a felajánlott jutalmat. Talán van olyan, amelyik többet hoz a konyhára, mint a szokott munkáid.

– Azt kétlem.

– Nos, szép summa, ha összeadod őket. És nem is lesz olyan nehéz megtalálni ezeket a gazembereket. Rengeteg információt gyűjtöttem be ezekről az alakokról, és oda is adom neked. Sokkal többet megtudtam, mint amit ezek a plakátok elárulnak róluk… Kik a barátaik és családtagjaik, hol szegtek törvényt, kik a társaik, vagy netán magányos farkasok. Sok-sok jegyzetet készítettem, az elmúlt évek alatt szépen felgyűltek. Csak annyit kérnék, hogy sürgönyözz Virginiába, valahányszor egyet beviszel, így tudathatom a feletteseimmel, hogy családi ügyek miatt távol vagyok ugyan, de tartom magam a menetrendhez.

Degan bólintott.

– Mindaddig, míg a feletteseid később nem járnak a nyakamra, hátha rábeszélhetnek, hogy folytassam ezt a munkát.

John felkacagott.

– A nevedet bizalmasan kezelem majd.

NEGYEDIK FEJEZET

A bőrmappa, amelyet John Hayes nyújtott át Degannek, egy kicsi, vékony, fogantyús kézitáskára hasonlított, de kulccsal be lehetett zárni. Degan, miután elbúcsúzott Johntól, felment a hotelszobájába, de nem nyitotta ki a mappát, csak ledobta a földre a nyeregtáskájával és az útitáskájával együtt. Az alvás volt az első napirendi pont. Amikor azonban lehevert az ágyra, sokáig nem jött álom a szemére.

A marsall és a fejvadász szavak még ott visszhangoztak a fejében. Egyik foglalkozás sem illett a vérmérsékletéhez, de mégis elvállalta a munkát. Mert egy barátja kérte meg rá. Nem… Azért, mert bár soha senkinek sem ismerné be, valójában szeretett segíteni az embertársainak. Célt adott a kóborlásának. És John Hayes jó ember.

Degan a délután derekán ébredt fel – túl korán a vacsorához, túl későn az ebédhez –, de mostanra nagyon megéhezett. Továbbra sem nyúlt John bőrmappájához, hanem lement a földszintre, de a hotel étkezdéjét zárva találta, pont, ahogy sejtette.

Az előtérben ugyanaz az ügyintéző, aki reggel bejegyezte Degant, megadta a közeli éttermek nevét, bár nem volt benne biztos, hogy nyitva találja őket. Degan mogorva arca láttán a férfi sietve hozzátette:

– De ha lesz szíves várni az étkezdében, akkor hozatok magának valamit.

– Lehetne inkább a szobámba?

– Természetesen, uram. Máris.

Degan visszament az emeletre. A szobája takaros volt, sokkal kellemesebb, mint bármelyik hotelszoba, ahol megszállt azóta, hogy megérkezett a vadnyugatra, ezért nem bánta, hogy még pár napig itt kell maradnia, ha muszáj. Kellemes apróság, hogy étkezhetett a szobájában. Minél kevesebb időt tölt nyilvános helyen, annál jobb. Remélte, hogy a pultos, akivel reggel a söntésben találkozott, nem pletykafészek. Ha az, akkor a seriff mostanra már tudja, hogy Degan a városban van. Bár a seriff nem tudhatja a nevét, ez nem feltétlenül akadályozza meg abban, hogy felkeresse Degant.

Pár percig elálldogált az ablaknál, ahonnan rálátott Helenára, amely messzire elterült a belvárost körülölelő dombokon. Az utcák az otthonára emlékeztették, mert annyira zsúfoltak voltak így késő délután. A nyugat mindig is az a hely volt, ahol az emberek tiszta lappal újrakezdhették az életüket. A régió nagy része azonban még mindig nem számított biztonságosnak a telepesek számára. Hamarosan azonban az lesz. John küldetése fontos, be kell gyűjteni a telepeseken élősködő banditákat. A haladás – az igazi haladás – a vasúttal érkezik a vadnyugatra.

Míg várta az ebédjét, Degan kinyitotta John mappáját, és szétterítette a papírokat az ágyán. Húsz körözési plakátot számolt össze. John mindegyikhez egy-két kézzel írt oldalt csatolt. Az egyik plakáton Nagy Jim Mosley volt. Micsoda szerencse. Degannek most már csak két banditát kell elkapnia. Mosley-t ki is húzhatja John listájáról, mert Degan előző évben, Wyomingban megölte a férfit. Nem tudta, hogy Mosley-t gyilkosságért körözik, de mivel az a fickó megpróbálta hátba lőni Degant, ez nem volt meglepő. Láthatóan annak a városnak a seriffje sem tudta igazolni a személyazonosságát, Mosley-t bizonyára ezért körözte a hatóság még mindig. Degan eltöprengett, mennyi ember lehet még John húszfős listáján, akik esetleg időközben meghaltak. Azok, akik megszegik a törvényt, nem számíthattak hosszú öregkorra.

A babaarcú Max Dawson még élt, és könnyű lenne megtalálni, tekintve, hogy Degan aznap reggel látta a bordélynál. Wyomingban Degan és Kölyök Cade útjai is keresztezték egymást. A férfi már a harmincas évei végén járt, rég nem számított kölyöknek, és messziről elkerülte Degant, ezért úgy gondolta, nem mesterlövész, csak pitiáner tolvaj. John jegyzetei megemlítették, hogy Cade megpróbálkozott bányajog-kisajátítással (sikertelenül), postakocsirablással (sikeresen), illetve bankrablással is, de majdnem otthagyta a fogát, mert egyedül próbálta végrehajtani. Megúszta, hogy emiatt elkapják, ahogy több más rablást is, amelyben őt nevezték meg elkövetőnek. Legutoljára Butte környékén látták, innen délnyugatra, pár hónappal korábban.

Degannek nem is kellett tovább olvasnia. Eddig szándékosan elkerülte Butte-ot, és észak felé lovagolt, egészen Helenáig, hála a butte-i bányászoknak, akik szétkürtölték, hogy Degan a környéken jár. Nem szívesen fordult vissza, de vélhetőleg Cade és Dawson az a két körözött férfi, akiről John azt mondta, hogy a környéken járnak, és így az a kettő, akit Degan a leghamarabb elfoghat. Akár egy-két héten belül folytathatja is az útját Kalifornia felé.

Ám egy újabb plakát ragadta meg a figyelmét, ez volt az egyetlen Max Dawsoné mellett, amely ezerdolláros jutalmat ajánlott. John jegyzetéből az is kiderült, miért. Charles Bixford, azaz Vörös Charley, három nőt, két gyermeket és tizenöt férfit gyilkolt meg, amikor felrobbantott egy városházát Nebraskában, mert a felesége épp odabent tartózkodott. Az asszony meghalt, és a két közös gyermekük is. De ez csak az ámokfutás kezdetét jelentette, mert a férfi folytatta a gyilkolást Nebraskában, Coloradóban, és eljutott Utah-ba is, ahol legutoljára látták. Bixfordot nem tartották őrültnek, mégis minden látható ok nélkül ártatlanokat gyilkolt. Menet közben egy marsallt is megölt, aki megpróbálta feltartóztatni, és a következőt pedig megsebesítette.

És Johnnak kell elkapnia ezt a gyilkost? Johnnak, aki nős, és gyerekei vannak? Milyen szívességet tenne Degan neki azzal, ha csupán a listán levő legkevésbé veszélyes egyéneket kapná el? Úgy döntött, hogy a környéken bujkáló kettőt veszi célba, és Bixford lesz a főfogás, mielőtt továbbmenne Kaliforniába.

Degan épp rakosgatta vissza a körözési plakátokat a mappába, amikor kopogtattak az ajtaján. Kinyitotta, ekkor a fehér kötényt viselő fiatalember idegesen átnyújtotta neki a gusztusos szendvicsekkel megrakott tálcát, majd sietve távozott. Jóval több ételt kapott, mint amennyire szüksége volt, ezért csak a felét ette meg. Aztán kihasználta a folyosó végén levő fürdőszobát, miután az ott szolgálatot teljesítő férfi biztosította arról, hogy minden használat után kitakarítják, majd átnyújtott neki egy frissen mosott törölközőt. Degan szobájában a spanyolfal mögött egy kisebb kád is megbújt, de oda nem volt bekötve a víz, és nem akart addig várni, míg felhozzák a forró vizet.

Egy órával később már fel is nyergelte a lovát a közeli istállóban. Helena seriffje itt találta meg. A hórihorgas férfi magabiztosnak tűnt, ahogy a puskáját a karjában nyugtatta. Emellett bátor is lehetett, mert a támogatást nyújtó helyettesei nélkül érkezett.

– Nem akarunk itt semmi perpatvart, uram, ezért remélem, az, hogy felnyergeli a lovát, azt jelenti, távozik szépséges városunkból.

Degannek nem sok kedve volt magyarázkodni, ezért csak ennyit mondott:

– Hayes marsall barátja vagyok. Ha jól sejtem, ön is ismeri.

– Így van.

– A marsall megkért, hogy segítsek neki a feladatában, vagyis ha hozok önnek egy-két banditát lecsukni, feltételezem, lesz nekik hely.

– Mindenképp. Mindig elkél az efféle segítség.

Degan felült a lóra, megbillentette a kalapját, és kiügetett az istállóból, mielőtt a seriff megkérdezhette volna a nevét. Vélhetőleg a híre még nem ért el Helenáig, de erre nem alapozhatott, amikor a nashartiak és butte-iak tudták, hogy errefelé jár. És a seriff ugyanúgy tudná, mint Degan, hogy a neve dicsőséget kergető hősködőket vonzana a városba. Akár itt száll meg, akár nem, ugyanúgy idejönnének miatta.

Egyenesen Dawson kedvenc bordélyához lovagolt. A tágas szalonban várakozó hiányos öltözetű hölgyek azonnal kihúzták magukat, amint a férfi belépett. Hallotta is a negédes köszöntéseket és a buja ígéreteket. Ketten egymást lökdösve már igyekeztek is felé. Egy harmadik érzéki léptekkel közeledett, de amikor észrevette Degan feszes testtartását – és fegyverét –, azonnal sarkon fordult. A nő arckifejezése vélhetőleg figyelmeztette a többieket. A hölgyek ezek után nem is próbálták magukra vonni a figyelmét. Volt, aki sietve el is hagyta a helyiséget. Degan már rég megszokta ezt a reakciót. Az asszonynép jobban tartott tőle, mint a férfiak, és kevésbé is titkolták, ez még azokra a nőkre is igaz volt, akiknek a társaságát pénzen meg lehetett venni. És ők még csak nem is ismerték, semmit sem tudtak róla. Mégis elég volt egyetlen pillantás, és az ösztöneik megsúgták nekik, hogy ez a férfi veszélyes, és azonnal elkapták a tekintetüket.

Az egyetlen kivétel a madám volt, aki szintén a szalonban tartózkodott. Az ő feladata az, hogy gondoskodjon arról, hogy minden férfi, aki csak betér az intézményébe, boldogan távozzon. De még ő is idegesen lépett oda Deganhöz, habár a hangja ezt nem árulta el.

– Ritkán találkozom olyan férfival, aki miatt bánom, hogy férjes asszony vagyok. A nevem Chicago Joe. Mihez támadt kedve, uram?

Három szőke örömlány várakozott a szalonban, de egyik sem volt olyan csinos, mint az a Luella nevű, akit reggel látott az emeleti ablakban elbúcsúzni Dawsontól, és ő csakis miatta jött be ide.

– Luellát keresem.

– Ó, az egyik kedvencünket! – mosolygott Chicago Joe. – Odafent van, de jelenleg nem szabad. Megkínálhatom talán egy itallal, míg várakozik, vagy esetleg egy másik szépségünk…

Degan nem várta ki, míg befejezi. Elindult felfelé a lépcsőn. Senki sem próbálta útját állni. Luelláé az utcára néző sarokszoba. Az ajtó nem volt bezárva, de egy kuncsaft volt odabent. Szerencsére ő nem, csak Luella hevert a gyűrött ágyon. Az ügyfél még vetkőzött. Mindketten azonnal Deganre kapták a tekintetüket, amint belépett a szobába.

– Csak pár szót kell váltanom a kisasszonnyal – közölte a férfival. – Vagy megvárja odakint a folyosón, vagy keres helyette magának másikat, ha nem tud várni. De távozzon…

A férfi már fel is kapta az ingét és a csizmáját, majd leszegett fejjel eliszkolt Degan mellett. Luella kiugrott az ágyból, és egy vékony köntösbe bújt, mielőtt így szólt volna:

– Csak pár szót, ugye? És micsoda jóképű férfiú… Tegye le azt a fegyvert, és nagyon jól fogunk szórakozni, uram.

Degan látta a lányon, hogy bátornak akar mutatkozni. A nők rendszerint tényleg felbátorodtak, miután letette a fegyverét. De Luella eközben lassan a szekreter felé araszolt, valószínűleg ott tartotta a revolverét. Degan beljebb lépett a szobába, nehogy a lány valami ostobaságot kövessen el.

– Nem a bájai miatt jöttem. Most szépen elárulja nekem, hol bujkál Max Dawson, amikor épp nem kegyednél tesz látogatást.

A fiatal nő pislogott, majd összevonta a szemöldökét.

– Nem árulom el.

– Biztos benne?

Luella átsietett az ágy túlsó oldalára, hogy távolabb legyen tőle. Degan ráeszmélt, hogy a fenyegető hanghordozásával megrémítette. Akaratán kívül. Szerette volna megnyugtatni a lányt, de azzal a saját dolgát nehezítette volna meg.

Ezért egyértelműen közölte:

– Ha még egy hetet kell itt várakoznom, míg Dawson újra bemászik az ablakán, valaki könnyen összeszedhet egy golyót a letartóztatás során, különösen Dawson, ha megpróbál elmenekülni. A körözési plakát nem mondja meg, hogy élve vagy halva.

– Egyáltalán honnan tudja, hogy… Ó, maga volt az ma reggel ott az utca túloldalán! Ha Maxet akarja, akkor miért nem ment utána akkor?

– Akkor még nem kerestem. De most már igen.

Hosszú csend következett, majd Luella fájdalmasan reménykedő hangon azt kérdezte:

– Ugye nem lövi le Maxet, ha nem muszáj?

– Nem fogom… ha nem muszáj.

Degan sejtette, hogy a fiatal Dawson beleszeretett ebbe a lányba, de meglepetten látta, hogy a kisasszony viszonozza ezt az érzést – vagy legalábbis több van köztük, nem csupán annyi, hogy meg akarja védeni az egyik fizető vendégét.

Ezért bólintott:

– Ha megmondja, merre induljak, és meg tudom lepni Dawsont, akkor szinte garantálhatom, hogy nem lesz vérontás. De ha akkor kell elfognom, amikor megint idelátogat, lehet, hogy holtan fog kegyed lábai elé hullani. Bárhogy is adódik, megtalálom. Szóval meg akarja menteni az életét, vagy sem?

Luella leült az ágy szélére, majd hátranézett a válla felett, és Degan látta, hogy sír. Merő udvariasságból sikerült nem felhorkantania erre, de annyira nem naiv, hogy könnyen kipréselhető könnyeknek higgyen. Még akkor sem hatották volna meg, ha elhiszi, hogy igaziak. Valamit érezni kell a másik iránt, hogy hassanak rá a könnyei, és ő már nagyon rég nem érzett semmi ilyesmit.

Még várnia kellett egy darabig, míg a lány a bizonytalanságával küzdött, az alsó ajkát harapdálta, és szép, kék szemével könyörögve nézett Deganre. Hiába.

Végül csak rájött, hogy reménytelen a helyzet, és kétségbeesve felsóhajtott, mielőtt így szólt:

– Max talált egy elhagyatott kalyibát odafent a dombok közt. Valami bolond bányász építette évekkel ezelőtt, azt hitte, hogy egyedül is találhat aranyat, messze attól a szurdoktól, ahol mindenki más keresgélt.

– És honnan tudja, hogy elhagyatott volt az a kalyiba?

Luella mérgesen nézett rá.

– Max nem lőtte le a bányászt, ha erre céloz. A bányászfelszerelést valaki otthagyta, mindenfelé kiásott lyukak voltak, még egy odút is vájtak a domb oldalába a kalyiba közelében. Max gondolta, hogy így lehetett, nem én.

– Ezek szerint kegyed nem járt ott?

– Nem. Én ki sem teszem a lábam a városból. Max épp csak említést tett róla, miután előző hónapban találkoztunk, azt mondta, egy ideig ott húzza meg magát. Azt mondta, rálátni Helenára, ezért azt gondolom, magasabban lehet, valószínűleg az erdős részen, ami a Big Belt-hegység felé néz.

– De maga csak találgat, ugye?

– Nos, biztosan van nagyvad a közelben, mert Max múlt héten egy őzet hozott nekünk, és az azt megelőző héten jó pár nyulat.

– Így fizet a szolgálataiért?

– Nem, csak azért hoz vadat, mert kedves.

– Egy kedves gyilkos és bankrabló?

Luella felszegte a fejét.

– Max ártatlan, nem követett el semmit.

– Ezt majd a bíróság dönti el, nem maga vagy én – közölte Degan, mielőtt kisétált volna a szobából.

ÖTÖDIK FEJEZET

Zachary és Mary Callahan épp kávéztak az elülső verandán, amikor észrevették a feléjük közeledő porfelhőt.

– Társaságot várunk ma délelőttre? – fordult Zachary a felesége felé.

– Nem.

– Nos, nincs olyan barátom, aki bricskán jönne látogatóba. Te látod, hogy ki ül benne?

– Még nincsenek elég közel – mondta Mary hunyorogva. – De mintha két női kalapot látnék, szóval gondolom, Rose Warren az a szobalányával.

– De a kísérőik nem Warren emberei. Nem ismerem fel a lovakat. És mintha azt mondtad volna, hogy Rose tegnap vizitelt nálunk, míg én kint jártam a legelőn.

– Valóban, de Tiffany és Hunter hamarosan indulnak New Yorkba. És Rose nagyon sokat aggódott a házasságuk miatt. Érthető, ha a saját szemével akarja látni, hogy milyen jól alakul a frigy.

– Még csak egy hét telt el az esküvő óta. És ez a kettő ki sem dugja az orrát a hálószobából, így semmit nem lehet megtudni.

Mary felkacagott.

– Ami azt illeti, én akkor aggódnék, ha nem ott lennének egész álló nap. Vagy olyan rég volt, hogy nem is emlékszel, mi milyenek voltunk a menyegző után?

Zachary előrehajolt, és gyengéden megcsókolta a feleségét.

– Ha nem kellene a birtokot igazgatnom…

Mary halkan felnevetett.

– Ma este majd emlékeztetlek rá, hogy ezt mondtad.

Zachary odapillantott a porfelhő felé, és így szólt:

– Azt hiszem, igazad van. Óriási toll libeg az egyik kalapon. Ebben a városban csak az újdonsült menyünknek lenne ilyen kalapja, meg talán az anyjának.

– Meggondoltam magam. Nem hiszem, hogy Rose kipakolta volna a kalapjait. És régen, amikor még itt lakott, akkor sem hordta őket. Jobban szereti a széles karimájúakat, mint én is, hogy ne kapja meg az arcát a nap.

– Akkor ötletem sincs.

– Jó is, mert ha még pár percig kordában tudod tartani a kíváncsiságodat, akkor úgyis megtudod, ki jön hozzánk látogatóba. – Ám amikor a bricska megállt a ház előtt, Mary, mielőtt elindult volna üdvözölni a vendégeket, hozzátette: – Vagy mégsem…

A fiatal hölgy egyértelműen nem Nashartból vagy valamelyik közeli városból érkezett. Ha nem lett volna drága, sötétkék selyembe öltözve, a fekete hajkorona, a kék szempár és az életkora alapján, amit Mary a húszas évei közepére tett, az ember azt hihette volna, hogy az igazi Jennifer Fleming érkezett meg, akit Frank Warren Chicagóból hozatott házvezetőnőnek. Ő volt az a lány, akinek a szerepét Tiffany átvette. Mary le sem tudta venni a szemét a fiatal nő elegáns öltözékéről. Három sor csodálatosan kidolgozott fodor futott le a kabátka két oldalán, a vállától egészen a derekáig, középen pedig gyöngygombok zárták. Újabb sor fodor keresztezte a szoknyát, amely hátul turnűrbe volt felfogva. Csupán utazóruha volt, mégis túlragyogta még a legpompásabb ruhákat is, amelyeket a nasharti mulatságokon lehetett látni.

Ez igazi hölgy, egy gazdag, nagyvárosi kisasszony, és
Mary kíváncsisága egyszeriben jóval nagyobb lett, mint a férjéé. Az ilyen hölgyek csakis jó okkal jönnek Montanába.

A másik nő idősebb volt, és nem öltözött olyan elegánsan. A kíséret két férfiból állt, akik a bricska két oldalán lovagoltak, de ők sem tűntek helyieknek. Városias öltönyt viseltek, és keménykalapot – és fegyvertáskát, vagyis egyértelműen testőrként jöttek. Az egyikük leszállt a lováról, hogy lesegítse a hölgyeket a bricskáról. Zachary felállt, és odalépett a veranda lépcsőjének tetejére, Mary utána. Csak a fiatal hölgy és a gardedám indult el feléjük.

– Mr. és Mr. Callahan, ha jól sejtem? – kérdezte a fiatal nő.

– Rengeteg Callahan él itt, és egynél több az asszony is – felelte Zachary.

A hölgy mintha a kitérő válasz ellenére is megörült volna.

– Akkor jó helyen járok. Allison Montgomery vagyok. Ő a komornám, Denise. Chicagóból utaztunk idáig, hogy megtaláljam a vőlegényemet, Degan Grantet. A nyomozók, akiket a felkutatásával megbíztam, az ön birtokára irányítottak.

– Egy kissé elkésett – felelte Zachary. – Degan valóban nekem dolgozott, de a feladatát már elvégezte. Múlt héten, az esküvő után utazott el.

Allison mintha összezavarodott volna.

– Csak nem… megnősült?

– Nem ő, hanem a fiunk, Hunter – vetette közbe Mary sietve. – De Degan sosem említette, hogy menyasszonya van.

Zachary éppenséggel fel is kacagott.

– Már miért mondta volna? Sosem beszélt magáról.

Allison felsóhajtott.

– Nem mondhatom, hogy nem ért csalódás, amiért már nincs itt. Tudják, hova készült, miután innen elment?

– Nyugat felé indult, de az úti cél bármi lehet – válaszolta Zachary.

– Hunter talán többet is tud – tette hozzá Mary, majd a férje felé fordult. – Miért nem hívod le, míg én hozok egy kis kávét? Kérem, fáradjon be a szalonba, és várjon ott velem, Miss Montgomery. Odabent jóval hűvösebb van.

– Köszönöm szépen a kedves invitálást. – Allison felment a lépcsőn a komornájával.

Odafent Zachary bezörgetett Hunter ajtaján.

– Gyere le, fiam!

– Hagyjon, apám, nem érek rá! – kiáltotta Hunter bentről.

Zachary visszakiáltott.

– Akkor érj rá, de sürgősen, és hozd a feleségedet is! Vend…

– Tiffany sem ér rá, és nem fogom megzavarni. Hagyjon, apám!

Zachary az ajtóra tapasztotta a fülét, és kuncogást hallott, majd egy szenvedélyes nyögést. A szemét forgatta, majd dörömbölni kezdett.

– Degan menyasszonya odalent vár, és tudni szeretné, hol találja meg. Ez tényleg nem várhat!

A következő pillanatban Hunter már nyitotta is az ajtót, és a nadrágját rángatta magára, de azon kívül más nem volt rajta.

– Degannek menyasszonya van? Nem hiszem el.

– Gyere, győződj meg róla saját magad.

Amint Hunter és Tiffany felöltözött, szinte futva mentek le a lépcsőn, de megtorpantak, amint a szalon közelébe értek, és meglátták a pamlagon ülő nőket. Hunter azt hitte, az apja csak kitalálta a mesét, hogy kirángassa őket a hálószobából, mivel egész héten jobbára ott tartózkodtak. Tiffany tudta, hogy az apósa nem tréfálna azzal, hogy Degannek menyasszonya van, ezért nem lepte meg a gyönyörű fiatal nő látványa, és be is lépett, hogy bemutatkozzon.

Hunter előbb megállt, hogy szégyenlősen az anyjára mosolyogjon, és megcsókolja az arcát, mielőtt Mary letette volna az asztalra a kávéstálcát, amelyet épp akkor hozott be a szalonba.

– Jó reggelt, anyám… Ez még reggelnek számít?

– Tudnád, melyik napszak van, ha nem döntöttél volna úgy, hogy itt töltöd a mézesheteket.

– New Yorkban ide-oda fogunk rohangálni a bevásárlás miatt. Majd az a nap is eljön.

– Nos, viselkedj! Vendégeink vannak.

– Azt látom. – Hunter bement, és leült a pamlag karfájára a felesége mellé. De egy cseppet sem tűnt szívélyesnek, ahogy Allison Montgomeryre bámult, és azt mondta: – Ha Degannek menyasszonya lenne, akkor nem bocsátaná áruba a fegyverét itt a vadnyugaton. Valójában ki maga?

– Hunter! – kiáltott fel Tiffany.

A hölgy most fülig vörösödött, amiért hazugnak nevezték.

– Úgy látom, ez magyarázatra szorul.

– Bizony, jól látja – közölte Hunter.

Mary kávét töltött a vendégeknek, de Allison csészéje érintetlen maradt.

– Igaza van, Degannel már nem vagyunk jegyesek, de azok voltunk, és ha nem hagyta volna hátra Chicagót, akkor ma már házasok lennénk. Nem tudja, hogy megbocsátottam neki.

– Mit bocsátott meg neki? – kérdezte Tiffany.

Allison szemébe könnyek gyűltek, ezért szaporán pislogni kezdett.

– Gyerekkori barátok voltunk, és nagyon szerelmesek. De Degan az eljegyzési vacsora estéjén a kelleténél többet évődött egy másik fiatal nővel. Nem hibáztatom. Még nem voltunk házasok, és… Nos, megértem, hogy az ilyesmi megesik. De a szüleim nem voltak ennyire megértők. Megkértek, hogy bontsam fel az eljegyzést. Nem akartam, de nem dacolhattam velük. Reméltem, hogy a szüleim megbánják, és Degannel kibékülünk, de ő távozott Chicagóból, mielőtt a szüleim meggondolhatták volna magukat.

Hunter most már barátságosabban kérdezte:

– Miért várt olyan sokáig, hogy elinduljon megkeresni Degant, és kibéküljenek?

– Mindenki azt mondta, adjak neki egy-két évet, hogy kiélje magát, és majd visszajön, de már öt év telt el! Megpróbáltam elfelejteni. Engedtem, hogy udvaroljanak nekem, igyekeztem szerelembe esni, de egyszerűen képtelen voltam elfelejteni Degant. Minket a sors egymásnak teremtett. Csak emlékeztetnem kell erre, és megmondanom neki, hogy még mindig szeretem, és megbocsátottam.

– Sosem hittem volna, hogy Degan nagyvárosi ficsúr… – jegyezte meg Zachary.

– Én gyanítottam – mondta Tiffany vigyorogva.

– Hasonló hasonlónak örül, Vöröske – ugratta Hunter a feleségét.

– Tudják esetleg, Degan merre indult tovább? – fordult Allison az ifjú párhoz. – Nemcsak magam miatt keresem. Az apja beteg. Degannek muszáj hazamennie.

– Kaliforniába készült Helenán keresztül, az északi útvonalon – válaszolta Tiffany.

– De útközben bárhol megállhatott, és biztosan meg is fog állni – tette hozzá Hunter. – Végül is a fegyverét árulja.

– Hallottam róla – mosolygott Allison melegen. – Köszönöm szépen! Ha sietek, talán még az előtt utolérem, hogy elhagyná Montanát.

– Nem hittem volna, hogy Degan azért jött a vadnyugatra, mert összetörték a szívét – mondta Hunter rögtön az után, hogy Allison Montgomery távozott.

– Én még azt sem tudom elképzelni, hogy összetörne a szíve – jegyezte meg Tiffany.

Hunter felvonta a szemöldökét.

– Azt hittem, már nem tartasz tőle annyira.

– Nem is tartok, de őszintén… Te el tudod képzelni Degan Grantről, hogy az elveszett szerelme után sóvárog?

– Nem, de én kedveltem Degant. Nagyon is. Ha ez a városi leányzó boldoggá tudja tenni, akkor remélem, utoléri. És ha már itt tartunk, szaladj is vissza az emeletre, mert mindjárt utolérlek!

HATODIK FEJEZET

Degannek négy napjába és öt estéjébe telt megtalálni azt a bizonyos kalyibát a dombok között. Nem bízott Luellában, hogy a helyes irányba vezeti. A Big Belt hegyvonulatai felé elnyúló erdő túl messze volt Helenától, talán egynapi lovaglásnyira, amihez talán még a Missourin is át kellene kelni. Lehet, hogy van valahol a folyó mentén komp, de Degan kételkedett benne, hogy egy Max Dawsonhoz hasonló bandita közel egy órát akarna tölteni a komp üzemeltetőjének társaságában, aki fel is ismerhetné, és értesítené a seriffet, hogy elkaphassák, amikor Dawson bemegy a városba Luellához. És Degan nem fogja az időt a komp megkeresésére pazarolni. Inkább kivárja azt a hetet a városban, míg Dawson ismét felbukkan, mielőtt abba az irányba indulna el megkeresni. De volt néhány fás terület Helenához közelebb is, ezért úgy döntött, napközben ott fogja keresni Dawsont, és estére visszatér a hotelbe. A délkelet és délnyugat felé elterülő erdőség meglehetősen kiterjedt volt, ezért tartott a keresés ilyen sokáig.

Aztán két bányakutató egymástól függetlenül is említést tett egy régi tárnáról egy bizonyos domboldalon, Degan ezért itt folytatta a keresést. Már kezdte ezt az információt is kétségbe vonni, míg rá nem talált két rönkházra és egy deszkakunyhóra mélyen a fák között, majd végül rábukkant a kalyibára is a domb tetején. Mivel késő este volt már, könnyen elsiklott volna felette a figyelme, és vissza is ment volna a városba, ha a hold fénye nem csillant volna meg a bádogtetőn. Ahogy közelebb ért a kalyibához, látta, hogy a fal deszkái közül halvány fény szűrődik ki. Lámpás lenne odabent? Addig nem tudja meg, míg közelebb nem ér, ezért el is indult a tákolmány felé.

A régi ládák hevenyészve egymáshoz illesztett, eltérő hosszúságú deszkáiból és egyéb fadarabokból összeeszkábált építmény épp csak annyira volt széles, hogy elférhessen benne egy kisebb ágy és talán egy asztal is székkel. Egész biztos, hogy a deszkák közötti hézagok miatt télvíz idején semmiféle védelmet nem nyújtott a hideg ellen. Meleg napokon azonban legalább az eső elől be lehetett húzódni valahova – mindenképp kellemesebb, mint a szabad ég alatt táborozni.

Kis híján észre sem vette az enyhe lejtésű domb aljába vájt odút, amelyet Luella említett, mert a fák beárnyékolták. Nagyjából harminclépésnyire lehetett a kalyibától. Először ezt nézte meg. Úgy tűnt, csak egy lyuk, amelyet a domb kissé meredekebb szakaszán vájtak a földbe. Vaksötét volt odabent. Degant bosszantotta volna, ha Dawson itt alszik. El sem tudta képzelni, mi a csudát képzelhetett az a bányász, aki elvileg ezt az odút kiásta. Csupa föld, és addig ásni, míg el nem ér a sziklához, amikor nem is biztos, hogy van arany a domb gyomrában?

Degan elővett egy doboz gyufát a felöltője zsebéből, majd meggyújtott egyet, és belépett az odúba. Nem is volt annyira mély, épp csak egy lovat lehetett bekötni ide éjszakára. Az állat Degan felé fordította a fejét, és csak bámulta, ezért a férfi inkább kihátrált, és elindult vissza az ösvényen a kalyiba felé.

Megkerülte az építményt, és megtalálta a bejáratot. Ezen a területen kivágták a fákat és a bokrokat. Tábortűz nyomát látta, rajta egy serpenyőt, de a tüzet eloltották éjszakára. Mellette a földön egy nyereg. Degant ez nem lepte meg. A kalyiba eltakarta a tüzet a lentről érkezők elől. A bányász nyilván azt akarta, hogy ne fedezzék fel a rejtekhelyét.

Degan lassan a bejárat felé araszolt. Ha valaha volt is ajtaja, az már rég eltűnt. A kalyiba vele egy magas volt. Az ajtaja viszont nem. Le kellett hajolnia, hogy be tudjon lesni.

A földre tett lámpásból származott a gyenge fény, de olyan alacsonyra volt téve, hogy akár meg se gyújtották volna – mégis elég világosságot adott, hogy a földön alvó Dawsont látni lehessen. Ezek szerint Luella rossz irányba akarta csalni Degant. Az ifjonti szerelem ez esetben, gondolta Degan, átkozottul bosszantó.

Közel egy óra telt el azóta, hogy Degan megtalálta a helyet. A lovát a domb aljában hagyta, hogy ha zajt csap, ne lehessen meghallani. És lassan mozgott, óvatosan, nehogy a léptei alatt megreccsenjen egy ág, ezért tartott ilyen sokáig. Rengeteg száraz ág hevert a földön. De abban a pillanatban, hogy belépett a kalyibába, a deszkázat megnyikordult. Az ilyesmi elkerülhetetlen, ha a padló hulladékfából készült…

Dawson meghallotta, de a hasán aludt, és bár a fegyveréért kapott, meg kellett volna fordulnia, hogy lőhessen. Mielőtt ez megtörténhetett volna, Degan így szólt:

– Remek célpont a hátad, nem mintha bármikor is elvéteném a célt. És meg se próbáld, amit meg akarsz próbálni. Egy másodperc, és meghalsz, kölyök.

– De legalább megfordulhatok?

– Nem, míg a kezedben a fegyver. Dobd el, óvatosan, és kulcsold össze a kezed a tarkódon.

A fiú nem engedelmeskedett elég gyorsan. Nyilván még mindig az járt a fejében, hogyan úszhatná meg a börtönt. Ezért Degan megindult, és addig taposott Dawson jobb csuklójára, míg a fegyver ki nem csúszott a fiú ujjai közül, a szájából pedig egy sor cifra káromkodás.

– Szerencséd, hogy sosem veszítem el a türelmemet – jegyezte meg Degan higgadtan, miközben felvette a hosszú csövű Coltot, becsúsztatta az öve mögé, majd hátralépett. – De könnyen bosszús leszek, ha elfáradok, és ma este pokolian fáradt vagyok, szóval jobb, ha többet nem teszed próbára a türelmemet… Még mindig nem látom, hogy a kezed a tarkódon lenne.

Max vadul rázta a jobb kezét, hogy ellenőrizze, nem tört-e el a csuklója, de most azonnal engedelmeskedett, és összekulcsolta a tarkóján. A kölyök minden bizonnyal még mindig szitkozódott, de ez mindössze morgás volt Degan füleinek, és nem is nagyon érdekelte. A feltekert vékony kötelet, amelyet addig a vállán átvetve cipelt, most ledobta a földre, és egyetlen pillantással körülnézett a helyiségben. Nem volt benne más, csak a lámpás, két nyeregtáska és köztük a falnak döntött puska. A fiú őzbarna kalapja egy szögre akasztva lógott a falon. A kölyök fel volt öltözve, csak a kabátját vetette le, amelyet feltekert és párnaként használt.