A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Heidi Perks: The Whispers, 2021

Fordította:
BOZAI ÁGOTA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Mint a szemed fényére, 2019

Aki keres, az talál, 2020

Copyright © Heidi Perks 2021

Published by arrangement with Rachel Mills Literary Ltd.

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Varga Virág

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5701-98-8

PROLÓGUS

Január 1., szerda

A holttestet a tengerparton, a strandon találták. Pontosabban a Crayne’s Cliff alatt, azon a helyen, amit Clearwater lakói nagyon is jól ismertek, mert a szikla veszélyes pereméről az évtizedek folyamán számtalan áldozat zuhant a halálos mélységbe.

A nyomozó a köves tengerparton áll, nem messze a szikla alján sűrűn, szorosan egymás mellett álló halászkalyibáktól. A kunyhókban természetesen senki, ahogy az télvíz idején lenni szokott. A menedékek kietlen elhagyatottságát megkapó látványnak találta a téli hónapokban, de ezen a napon különösen.

Megborzong, hátrébb húzódik, hogy a helyszínelők nyugodtan végezhessék a munkájukat, azzal elindul visszafelé a part mentén a kocsijához. A kőfal túloldalán parkolt. Azt a falat azért építették, hogy az időnként vad hullámoknak útját állja. Az óceán ma olyan nyugodt, mint egy tengerszem. Néhány órán belül kemény tengerészek és néhány evezős jön majd ide, hogy az újévet ünnepeljék, az idei első vízre szállást, de most kihalt a part.

Nem hívták a helyszínre, de amint meghallotta, mi történt, odasietett. Jó néhány éve az első esetéhez is ide kellett jönnie; ugyanezen a partszakaszon állt. Bár akkor egy fiatal lány zuhant le a szikláról. Nem felnőtt nő, nem anya.

Úgy emlékszik rá, mintha tegnap lett volna, hiszen Clearwaterben ritkán találnak holttestet. Az ilyen esetek mindig megdöbbenést keltenek a közösségben, akárcsak az a sok évvel ezelőtti is.

Ahogy elér az autójához, megáll, visszanéz a sziklákra, és arra gondol, vajon a kapitányságon felteszi-e magának valaki azt a kérdést, ami őt gyötri most. Lehetett-e sejteni, hogy valami ilyesmi fog történni?

Három héttel korábban Grace Goodwin elment a kapitányságra, feltételezett bűnesetet bejelenteni, de a tiszt, akivel beszélt, nem volt hajlandó hinni neki, nem adott hitelt félelmének, és azzal küldte el, hogy valószínűleg nincs miért aggódnia. A ma hajnali telefonhívás nem újévi üdvözlet volt, hanem a hír, hogy holttestet találtak.

ELSŐ RÉSZ

Szeptember – Négy hónappal korábban

A pletykák és a suttogások az őszi félév legelső napján kezdődtek. Gyakran megesett, hogy miután a gyerekeiket letették az iskolánál, néhányan a negyedikes gyerekek szülei közül leültek a játszótérre beszélgetni. Többnyire csak ilyenkor jöttek össze. Hetek óta nem találkoztak, legutóbb az utolsó tanítási héten látták egymást, így viszonylag sok megosztanivalójuk volt. Iskolán kívül nem mindegyikük ápolt baráti viszonyt a többiekkel, de szerettek csevegni, közösen megbeszélni, ki kiről-miről mit tud. Úgy vélték, jó képben lenni az iskola kapuin belül történtekről.

Ezen a napon leginkább az keltette fel a figyelmüket, hogy ismeretlen, új arcot láttak gyerekeik osztályterme előtt. A mézbarnára barnult nő lófarokba kötve hordta fényes, aranybarna haját. Levágott szárú farmernadrág volt rajta, amitől a lába hihetetlenül hosszúnak és vékonynak tűnt. Aranypántos szandáljában legalább százhetven centi magasnak látszott. Sötét copfos kislány áll mellette.

Nem telt el sok idő, amíg valaki odament hozzá és bemutatkozott. Amikor a nő megmondta a nevét, Grace Goodwin, lágy ausztrál akcentus érződött a beszédén. Ez elég volt ahhoz, hogy ők is kíváncsian odamenjenek hozzá, és kérdéseikkel árasszák el az új anyukát.

Hamarosan megtudták, hogy alig három hete költözött vissza Angliába Sydney-ből, és gyerekkorában ugyanebbe az iskolába járt, ahogy a negyedikes anyák némelyike is. Egyesek halkan megjegyezték, hogy a neve ismerősen cseng; megkérdezték, megváltoztatta-e, mire Grace azt válaszolta, hogy nem. Annyira azonban nem volt ismerős, hogy az évfolyam szülői csoportjába is bekerülhessen, és ahhoz is még túl korai volt az ismeretség, hogy életkorára rákérdezzenek.

Grace tizenhét éves koráig élt Clearwaterben. Akkor a szüleivel Ausztráliába költözött, mert az apja ott kapott munkát. A szülei öt éve tértek vissza Angliába; visszatérésük indoka az volt, hogy az egyik nagynéni egészségi állapota rosszabbra fordult. Ez három évvel azután történt, hogy megszületett egyetlen gyermeke, Matilda, és Grace úgy határozott, hogy egészen eddig a nyárig Sydney-ben marad.

Matilda a 4. c-be fog járni, abba az osztályba, ahová sokuk gyereke is jár. Az egyik anya már játszónapokat egyeztetett, és elővette a telefonját, hogy hozzáadják Grace-t az osztály szülői WhatsApp-csoportjához.

– Ebben benne kell lenned! – mondta egy másik anya. – Mindent itt beszélünk meg, amit házi feladatokról, találkozókról vagy az iskolával kapcsolatos dolgokról tudni kell. Csak dobj egy üzenetet, és valaki válaszolni fog.

Grace mosolygott, és kötelességtudóan megadta a telefonszámát, bár tekintete gyakran rebbent a játszótér felé. Mintha keresne valakit.

Nagyon szép nő volt, harmincas évei közepén járt, laza, mégis elegáns. Mintha egyáltalán nem tett volna nagy erőfeszítést azért, hogy jól nézzen ki az első iskolai napon, valahogy mégis sikerült.

– Szóval, a szüleid a közelben élnek? – kérdezte egy másik anya.

Grace elmondta a csoportnak, hogy a szülei Leicesterbe költöztek, hogy közelebb lehessenek az apja nővéréhez. Aztán előbb a nagynéni, majd Grace apja halt meg három évvel ezelőtt, anyja pedig azt a váratlan döntést hozta, hogy inkább ott marad.

Valaki felvetette, hogy miután Grace már Clearwaterbe költözött, az anyja talán ideköltözik hozzá, de Grace erre azt válaszolta, hogy szerinte ez nem fog bekövetkezni, a társaság pedig áttért más kérdésekre, például:

– És mi a férjed foglalkozása? Idevalósi?

– Graham most Szingapúrban dolgozik. Egy nagy gyógyszercég projektmenedzsere.

– Ó! Ez érdekes! Tehát egyedül költöztél ide?

Mint kiderült, Grace valóban egyedül telepedett át Clearwaterbe, és Matildával lakik a hullám formájúra tervezett Waterview luxuslakóparkban, a Weymouthi úton, amiből nyilvánvalóvá lett, hogy a pénz miatt nem kell aggódnia. Bár ezekbe a lakásokba általában nem éppen családcentrikus fiatalok költöztek az edzőterem és a bár miatt, vagyis nyilván nem hosszú távra terveznek ott maradni.

Az anyák figyelme azonban gyorsan visszatért Grahamre, a külföldi munkájára és arra a megismert tényre, hogy a család július elejéig Európában volt. Grace mindezt mosolyogva, vállat vonva mondta el nekik, mintha egyáltalán nem lenne nagy ügy, hogy a férje tőle oly távol él és dolgozik. Ebből azonban már tudták, hogy nehéz lehet neki, Angliában egyedül, miközben férjét más irányba szólította az élet és a munka. Mindazonáltal lehet, hogy túl korán mélyedtek el ezekben a kérdésekben, hiszen még csak alig néhány perce ismerték.

– Miért költöztél vissza Clearwaterbe? – tette fel a kérdést az egyik anya.

Clearwater tulajdonképpen zsáktelepülés, egy kis félszigeten fekszik, egyetlen út köti össze a közeli Weymouth városával. Ezen az úton lehet a településre be- és kijutni, hacsak nem a vízi utat választja az ember. Clearwater egyik oldalán hosszú kavicsos tengerpart húzódik, a másikon a sziklába kisebb öblöket vájt a víz. Meg kell hagyni, egészen szép vidék, de csendes, és nem vonzza a turistákat, akik inkább Weymouth pezsgését kedvelik. Furcsa választás volt, hogy Grace éppen idejött.

– Azt hiszem, itt olyan, mintha otthon lennék – mondta, és továbbra is sűrűn nézett a játszótér felé.

– Keresel valakit? – kérdezte az egyik anya.

– Tulajdonképpen igen – felelte Grace. – Anna Robinsont.

– Ó! Ethan anyukáját? Ethan is a 4. c-be jár. Ismered?

Grace bólintott.

– Évekig a legjobb barátnők voltunk. Ötéves korunkban ismerkedtünk meg itt – mutatott a játszótérre.

– Ó, ez egészen fantasztikus! – kiáltott fel egy másik nő, bár valójában mindannyian arra gondoltak, hogy ezzel most az állóvíz jól fel lesz kavarva.

A következő percekben még több információt tudtak meg. Grace és Anna elválaszthatatlanul kötődött egymáshoz egészen addig, amíg Grace elment Ausztráliába. Mindketten gyerekek voltak még – inkább testvérek, mint barátnők –, és Anna sok éjszakát töltött Grace-éknél.

Ekkor már néhányan megpillantották Annát a kapunál. Nem meglepő, hogy ekkor is szoros baráti körében időzött. Kedvelték Annát. Mindig kedves és barátságos volt, fia, Ethan pedig népszerű, és soha egyetlen rossz szót sem szólt a gyerekeikhez.

Anna mindig mosolyogva jelent meg az iskolánál; soha senkit nem szidott, soha senkire nem panaszkodott. Kapcsolata a többi anyával azonban nagyon szűk körre korlátozódott: három nőre, akikkel gyerekeik első iskolai napján barátkozott össze, és azóta elválaszthatatlanok. Szinte minden reggel egymásba karolva, nevetgélve, sugdolózva álltak az iskolánál. Sokkal fiatalosabb viselkedés ez, mint ahogyan harmincas éveik végén, negyvenes éveik elején szoktak viselkedni kisgyerekes anyák.

Ott volt például Nancy, aki egy fejjel magasabb volt, mint Anna. Szorosan az oldalához ölelte Annát, együtt rázkódtak a nevetéstől. Mellettük Rachel, túl magas sarkú cipőben, fekete egyenes szoknyában; tulajdonképpen munkaruhában, mert Weymouthban dolgozott, valami irodában; ő is nevetett, két fia kézen fogva húzta az iskola felé. Mellettük Caitlyn, kezét szájához kapva nevetett.

Grace elindult a csoport felé, és csak pár másodperc kellett ahhoz, hogy Anna észrevegye. Ekkor a szája tátva maradt a csodálkozástól. Aztán mosolyra húzódott, és odalépett Grace-hez a játszótér kellős közepén. A két nő összeölelkezve állt, a többi anya pedig nézte őket.

Később azon gondolkodtak, vajon Grace érkezése hogyan befolyásolja Anna kapcsolatát a többi barátnőjével. És ahogy a kora őszből fagyos tél lett, hol halvány élvezettel nézték kapcsolatukat, hol sajnálták Grace-t egy kicsit.

A helyzet azonban csak decemberben vált egészen érdekessé, amikor már majdnem megkezdődött a téli szünet.

ELSŐ FEJEZET

December 11., szerda

GRACE

Grace Goodwin tizenkilenc éve nem ült az Old Vic Pubban. Ez majdnem a fél élete, és mégis úgy érezte, mintha csak tegnap lett volna, amikor legutóbb ott járt. A hely megváltozott – már nem borbárnak látszani akaró halászkocsma –, és főként fiatal párokból álló vendégek voltak bent ezen a szerdán, két héttel karácsony előtt.

A kopott, foltos faasztalok helyett csiszolt és lakkozott tölgyfa asztalok álltak a pubban, mellettük lila és szürke bársonykárpitos székek. A falakon lógó táblákra a tulajdonos krétával írta fel a menüt, a sajttálak, húsételek és a hozzájuk illő borok neveit. Elegáns karácsonyi fényfüzérekkel díszítették a termet.

Grace készséggel elismerte, hogy a beltér sokkal jobban néz ki, mint korábban. Világosabb, szellősebb, bár az este mégis egyre nyomasztóbb lett.

Amikor Anna megkérdezte, lenne-e kedve beülni vele és a lányokkal egy karácsony előtti poharazgatásra, kissé meglepődött. Három hónapja tért vissza Clearwaterbe, de eddig nem kapott hasonló meghívást, ezért megragadta az alkalmat.

– Az Old Vicbe megyünk – mondta neki Anna. – Úgy fél kilenc körül.

Anna és három barátnője már ott volt, amikor ő pontban húsz óra harminc perckor megérkezett; előttük az asztalon egy palack bor, felbontva. Egy másik asztaltól kellett széket lopnia. Rachel és Caitlyn közé préselődött.

Grace mégis örül, hogy újra itt lehet, mert a pub jó emlékeket ébreszt benne. Még iskolások voltak, amikor Annával itt ücsörögtek a sarokban; akkor Bacardi kólát ittak. Kiskorúak voltak még, de a pub személyzete mindig kiszolgálta, soha nem küldte el őket.

– Emlékszel az első estére, amikor idejöttünk? – kérdezte Annát, amikor egy kis szünet állt be a beszélgetésben.

Anna felé fordul és mosolyog, de ajka vékony vonallá feszül. Tekintete komoran sötét, és mintha átnézne Grace-en, bár néhány pillanattal korábban még nevetett valamin, amit Nancy mondott. Nancy most Anna hajával játszik, húzogatja, oldalra simítja, Anna válla fölé lógatja, és azt mondja, ilyen frizurát kellene hordania. Grace nézi őket, és úgy érzi, mintha még mindig iskolások lennének.

Alig egy óra telt el a közös estéből, de Grace már tudta, nem lett volna szabad eljönnie, mégis eljött, mert Annával akart lenni. Az elmúlt három hónapban többször próbálkozott. Az elején voltak spontán összejövetelek, de azok is megritkultak, majd teljesen megszűntek. A másik három nő mindig ott van a közelében, mintha hetekkel korábban lefoglalták volna maguknak Annát, és nem igazán élvezte így a négy nő közelségét, akik közül három majdnem idegen. Beszélgetéseik közben gyakran jöttek elő olyan viccek, témák, amiket csak ők ismertek, olyan közös élményeik, amelyekből ő kimaradt. Modorosságuk egymást tükrözte: ahogy ujjaikat simítják egymás karjára, ahogy kósza hajtincseket tűznek el, ahogy elharapnak bizonyos szavakat. Meg sem próbálják őt bevonni, befogadni, és Grace azon tűnődik, vajon Anna egyáltalán miért hívta meg őt.

Anna hirtelen feláll, és bejelenti, hogy rendel még egy bort, bár az asztalon előttük álló palack még harmadáig van. Szűk fekete farmerbe bújtatott lába megremeg egy kicsit, ahogy a bárpult felé megy, szőke haja még mindig lazán befonva, ahogy Nancy hagyta. Melltartópántja kilátszik a fekete felső alól. Nagyon jól néz ki, bár egy kicsit soványnak tűnik. Egy gramm felesleges zsír sincs rajta, pedig kamaszkorukban kifejezetten dundi volt.

A bárpultra hajolva az üveges hűtőben álló egyik palackra mutat, Grace pedig közben az asztalnál ülő nőket figyeli.

Nancy Simpson mindig makulátlanul elegánsan és ápoltan jelenik meg, ez az este sem kivétel. Hosszú, karcsú lábát farmernadrágba bújtatta, ami rendkívül hasonlít Anna nadrágjára. Legalább 180 centi, ez azonban nem gátolja abban, hogy így is magas sarkú cipőt vegyen fel. Egy kicsit idősebb a többieknél, Grace becslése szerint negyvenes éveinek elején járhat. Tökéletes hullámokban hátára omló szőke hajában egyetlen ősz szál sincsen.

Lánya, Elodie koraérett gyerek. Az elmúlt négy évben, úgy tűnik, rá osztották az összes főszerepet az iskolai színdarabokban. Karácsonykor ő játszotta Máriát, és volt Guy Fawkes, Twist Olivér és Szimba is.

Abban a három hónapban, amióta Grace lánya iskolába jár, észrevette, hogy Nancy minden összejövetelen az első sorban ül, táskájával, kabátjával még három helyet lefoglalva barátnőinek. Amikor megérkeznek, integet Annának, Rachelnek és Caitlynnek, hogy menjenek oda hozzá. Grace mindig a hátsó sorban ül.

Amikor ez először megtörtént, Grace remélte, hogy Anna észreveszi őt, odamegy hozzá és leül mellé; annyira bízott benne, hogy ezt egyenesen el is várta. Aztán meglátta, hogy régi barátnője Rachellel érkezik, és némi bűntudattal pillant a Grace melletti egyetlen szabad helyre, jelezve, hogy nincs elég hely kettőnknek ott. Mintha képtelen lenne elszakadni Racheltől. Miért nem? Hiszen Rachel két másik barátnőjével lehet, Grace azonban teljesen egyedül marad.

Ezen az estén Rachel ivott a legtöbbet a borból, és ahogy telik az idő, egyre harsányabb lesz. Arany flitteres ruhát visel, ami túl elegáns az Old Vic-beli estéhez, állapítja meg Grace, de a nő nyilvánvalóan partizni akar. Dús haja szinte fekete, füle mögé tűrve viseli, és miközben Nancyvel beszél, folyton a tincseit babrálja. Talán Rachel az, akit Grace a legkevésbé ismer. Időnként szokott találkozni vele az iskola előtt, amikor beviszik vagy elviszik a gyerekeiket; gyakran késik, ezért érdekes látni ma este. Grace megállapítja, hogy Rachel színesebb egyéniség, mint gondolta; egyfolytában szórakoztató történeteket mesél.

Caitlyn folyamatosan nevet mindenen, amit Rachel mondd. Ő a legcsendesebb a csoportban; valószínűleg a legértelmesebb, és mégis a legkedvesebb. Nincs benne olyan ridegség az iskola kapujában várakozás közben, mint Rachelben, és nem olyan zárkózottan fegyelmezett, mint Nancy.

Grace érti Caitlyn és Rachel vonzerejét. Úgy érzi, velük is össze tudna barátkozni, ha lehetőséget kapna rá. Éppen ezért jött el a pubba ma este. Nancy azonban megközelíthetetlen. Kölcsönösen ellenszenvesek egymásnak. Nancy hetekkel korábban nyilvánvalóvá tette, hogy Grace-re nincs ideje; ez az ellenségeskedés a félév előrehaladtával csak fokozódott.

Amíg Anna a bárpultnál van, a többi nő hangja egy fokozattal halkabb lesz, és Grace alig hallja, mit mondanak az asztal másik oldalán. Kissé közelebb húzódik székével, mintha csak emlékeztetni akarná őket, hogy ő is ott van, mire Caitlyn szánakozó mosollyal rápillant.

Nem nehéz kitalálni, milyen irányba halad az este; úgy elmerülnek az italozásban, mintha másnap reggel nem kellene felkelniük és iskolába vinni a gyerekeiket. Anna azt mondta, „már úgysem sok van hátra”. Mármint a téli szünetig. Grace azonban úgy tudja, szinte minden estéjüket így töltik.

Valaki a májusi közös kirándulásokról beszél. Mallorcára mentek egy hétvégére, családostól.

– Emlékeztek arra a pincérre? – nevet Nancy. – Képtelen volt levenni a kezét Rachelről. Anna a bárpultnál a borra várva hátrafordul, rájuk néz és nevet.

Grace mosolyog, bár természetesen ez is olyan beszélgetés, amiben ő nem vehet részt. Hátradől a székén, és Matildára gondol, aki az utolsó pillanatban talált bébiszitter-rel van. A bébiszittert az ügynökség küldte, ahová már a félév elején regisztrált, de addig nemigen vette igénybe a szolgáltatásukat. Arra gondol, vajon felhívja-e a lányt, hogy megkérdezze, minden rendben van-e. Matilda eléggé feszülten viselkedett ezen az estén, és Grace arra gondolt, ez részben azért lehet, mert nem igazán sikerült barátokat szereznie. Grace csak azt kívánja, hogy a lányának is lehessen olyan különleges barátnője, mint neki Anna.

Olyan sok saját emléke van, hogy azt kívánja, bárcsak megoszthatna néhányat barátnőjével. Grace próbálta már felidézni ezeket Annának az elmúlt hetekben, de Anna ilyenkor vagy nem figyelt rá, vagy egyenesen elhallgattatta. Grace talán azt is remélte, hogy ha ma csatlakozik a csoporthoz, jobb esélye lesz Annával beszélni, és újra átélni múltjuk pillanatait, ahogy az borozás közben lenni szokott.

Eszébe jut, hogyan köröztek a közlekedési múzeumban az egyszínű vasúttal kiskorukban; nevettek, és nem voltak hajlandók leszállni, hiába várták őket odalent Grace szülei, hiába szólongatták őket. Rémülten figyelték, hogy a szerelvény újra elindul, és ők még mindig rajta vannak. Legalább hat kört mehettek. Legalábbis akkor ennyinek érezték. „El tudod hinni, hogy ma vagy éppen nyolcéves?” – kérdezte Anna nevetve.

Grace szeretné megosztani ezt a boldog emléket Annával, ha visszajön az asztalukhoz. Amint azonban barátnője letette a palack bort az asztalra, Rachel felállt, és belékarolt.

– Hova mennek? – kérdezte Grace, miután távoztak.

– Talán cigarettázni – jegyzi meg Caitlyn undorral.

– Cigarettázni? – kérdi hitetlenkedve, de nem mondja ki, hogy Anna nem is dohányzik, mert nyilván rászokott, ha cigarettázni megy, és Grace ezt sem tudta róla. Úgy volt, hogy mivel Anna apja folyamatosan cigizett, Anna egy életre megutálta a dohányzást. Grace előtt ez elég elrettentő példa volt, neki szerencsére nem kellett egész nap cigarettafüst-felhőben ülnie a nappaliban.

– Te nem is tudtad, hogy dohányzik? – kérdi Nancy megbotránkozva Grace-től. Nem nevet, de a szeme felcsillan, és úgy ragyog, ahogy egész este nem ragyogott. Mintha direkt bosszantani akarná.

– Azt hittem, leszokott – hazudja Grace, azzal a régi borospalackért nyúl, és bőven önt poharába.

– Azt akár mind meg is ihatod – szól Nancy a majdnem teljesen üres palackra pillantva. Grace hasonló pillantással néz Nancyre, azzal kitölti magának az utolsó cseppet is, bár fogalma sincs, hogyan fogja meginni. Máris összerándult a szája; tudja magáról, hogy ez annak a jele, hogy hamarosan vízre kell váltania, bár talán tudja, hogy ezzel egyedül lesz a társaságban. Nancy gúnyos mosollyal fordul el tőle, és Grace érzi, hogy a gyomra idegesen összerándul. Szeretné azt mondani, fogalma sincs, hogy Anna mit lát Nancyben, de mivel jól ismeri barátnőjét, el tudja képzelni, milyen könnyen eshetett a másik nő hálójába; nem látja azt, amit Grace lát: azt, hogy Nancy mennyire manipulatív, és mennyire a hatalmában tartja őt. Nem ez lenne az első eset, hogy Anna hagyja magát egy barátnőjétől befolyásolni.

– Nem, Anna nem szokott le a dohányzásról – közli Caitlyn. – Sőt, ha lehet azt mondani, mostanság még többet dohányzik, mint eddig. Igaz?

Nancy vállat von.

– És a férje? – kérdi Grace.

Nem igazán tudja, miért idegesíti annyira az a tény, hogy Anna dohányzik.

– Mi van Anna férjével? – kérdi Nancy.

Grace tétovázik.

– Anna férje dohányzik?

Nancy felnevet.

– Mi ez a vallatás? Úgy tűnik, eléggé aggódsz.

– Nem aggódom – jegyzi meg Grace halkan, ahogy Anna és Rachel visszatér az asztalhoz. – Nem számít.

Valami okból azonban nagyon is számít, és ez az egész nagyon nyugtalanítja. Talán azért, mert el tudja képzelni azt az Annát, akit olyan nagyon ismert, és ez az új, felnőtt Anna-változat egyáltalán nem hasonlít rá. Grace ráébred, hogyha valami ellentmond múltbeli emlékeinek, annak az ellentmondásnak megvan az a kellemetlen hatása, hogy mindent kibillent, és az ember óhatatlanul megkérdőjelezi a dolgokat.

Azt akarja, hogy Nancy ejtse a cigarettatémát, de nem ez történik. Kihúzza a széket Annának, aki engedelmesen leül, majd így szól:

– Grace-nek nem tetszik, hogy cigarettázol. Lehet, hogy igaza van – mondja, azzal Anna karjára simítja a kezét és gyengéden dörzsölni kezdi.

– Igen, valószínűleg igaza van – jelenti ki Anna közömbös hangon, és ahogy leveti piros kabátját, látszik, hogy arca kipirult, ami betudható a kinti levegő hűvösségének is, vagy annak, hogy zavarban van, és Grace ez utóbbit valószínűsíti.

Grace elvonja tekintetét Nancy kezéről, és arról, hogy éppen Anna karját érinti. Nancynek sikerült azt éreztetnie vele, hogy ő olyan, mint egy túlaggódó, erőszakos szülő. És ekkor rájön, hogy mindig ezt érzi, amikor velük van. Úgy érzi magát, mintha anyafigura lenne, mintha védelmezné ezt a négy nőt, akik úgy viselkednek, mint a gyerekek; egymás haját fonják, egymásba karolva járkálnak, és kihúzzák egymásnak a széket.

Grace még egy korty bort iszik, szándékosan figyelmen kívül hagyja a keserű ízt, és a lehetőségein gondolkodik. Felállhat az asztaltól most, és hazamehet, de Annával akar lenni, és ha ez az egyetlen módja, hogy régi barátnőjével együtt legyen, nem hagyja, hogy ezt az élményt a másik három nő elvegye tőle.

Nancy most újabb mallorcai történettel szórakoztatja őket. Grace felsóhajt magában, ujjai közé fogja borospoharát, előre-hátra mozgatja, csakhogy lefoglalja magát valamivel.

– Élvezetesnek tűnik – jegyzi meg Grace, amikor Nancy végre befejezi a történetet, és a nevetés is elhal.

– Tényleg érdekes volt – mondja Anna, azzal leteszi az asztalra a poharát és mosolya elillan. – Bocsáss meg, Grace, ez igazán nem tisztességes veled szemben, hiszen te nem voltál ott.

– Semmi gond – legyint Grace, és úgy tesz, mintha ez az egész egyáltalán nem bántaná.

– Egyik évben együtt mentünk oda, emlékszel? – kérdi Anna hirtelen, egyenesen Grace-hez fordulva, és arra a hétvégi kirándulásra utal, amire Grace szülei hívták meg őt. Együtt mentek Alcúdiába. – Emlékszel, Grace?

– Persze hogy emlékszem – feleli Grace mosolyogva. Feleleveníti, hogy Anna apja milyen lelkesen elfogadta lánya nevében a meghívást; valószínűleg ez volt Anna egyetlen nyaralása abban az évben, és arra is emlékszik, mennyire örült, hogy a nyaralás alatt nem lesz egyedül.