A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Bohumil Hrabal: Příliš hlučná samota

Copyright © 1981, Bohumil Hrabal Estate, Zürich, Switzerland

Hungarian translation © Varga György, 1985

1

Harmincöt éve dolgozom a papírbegyűjtőben, és ez az én love storym. Harmincöt éve préselek papírhulladékot és könyveket, harmincöt éve kenem magam össze betűkkel, úgyhogy hasonlatos vagyok a lexikonokhoz, melyekből ez idő alatt legalább harminc mázsát préseltem össze, korsó vagyok tehát, telve eleven és holt vízzel, elég, ha egy kicsit megbillenek, és csupa szép gondolat dől belőlem, akaratom ellenére vagyok művelt, így hát voltaképpen nem is tudom, mely gondolatok a sajátjaim, és melyeket olvastam ki valahonnan, így aztán ez alatt a harmincöt év alatt összefonódtam önmagammal és a körülöttem levő világgal, mert én, amikor olvasok, tulajdonképpen nem is olvasok, én felcsippentek egy-egy szép mondatot, és szopogatom, mint a cukorkát, mint egy kupica likőrt, addig kortyolgatom, míg a gondolat szét nem árad bennem, mint az alkohol, s addig szívódik fel bensőmben, míg már nemcsak az agyamban és a szívemben van jelen, hanem ott zakatol összes ereimben a véredények gyökeréig. Egyetlen hónap alatt átlagosan húsz mázsa könyvet préselek össze, de hogy erőt merítsek ehhez az Istennek tetsző munkához, ez alatt a harmincöt év alatt annyi sört ittam meg, hogy azzal tele lehetne tölteni egy ötvenméteres úszómedencét és egy sor halastartályt a karácsonyi pontyoknak. Akaratom ellenére lettem hát bölcs, és most látom, hogy agyam egyenlő a hidraulikus prés feldolgozta gondolatokkal, az ötletek báláival, Hamupipőke kemény diója a fejem, amelyről leégett a haj, és tudom, hogy bizonyára még szebbek voltak azok az idők, amikor az összes gondolat csak az emberi emlékezetbe íródott, és ha akkoriban valaki könyveket akart zúzni, emberi fejeket kellett összepréselnie, de az sem ért semmit, mert az igazi gondolatok kívülről jönnek, az emberen kívül vannak, aztán meg benne is, mint a tészta a laskaleveses kannában, úgyhogy a világ Kóniásai hiába égetik a könyveket, és ha azok valami örök érvényűt tartalmaznak, csak az égő könyvek csendes nevetését hallani, mert egy valamirevaló könyv mindig máshová és kifelé mutat. Megvettem azt a parányi összeadó, szorzó és gyököt vonó számológépet, azt a levéltárcánál nem nagyobb masinát, és amikor bátorságot gyűjtöttem, csavarhúzóval lefeszítettem a hátlapját, és gyönyörűségemben megborzongtam, mert nagy megelégedésemre a számológép belsejében egy kis lapocskát találtam, nem kisebbet egy bélyegnél, nem vastagabbat tíz könyvlapnál, és ezenkívül semmit, csak levegőt, matematikai variációkkal feltöltött levegőt. Mikor tekintetem egy jó könyv lapjaira téved, mikor eltüntetem a nyomott szavakat, a szövegből sem marad más, mint az anyagtalan gondolat, mely a levegőben lebeg, azon nyugszik, levegővel táplálkozik és abba tér vissza, hiszen végül is minden levegő, mint ahogy egyidejűleg van is meg nincs is vér a szent ostyában. Harmincöt éve bálázok hulladék papírt és könyveket, és egy olyan országban élek, ahol immár tizenötödik nemzedék ír és olvas, egy volt királyságban lakom, ahol szokás, mánia volt és ma is az, hogy agyunkba kitartóan gondolatokat és képeket préseljünk, melyek leírhatatlan örömöt és még nagyobb bánatot okoznak, olyan emberek között élek, akik egy bála préselt gondolatért az életüket is feláldoznák. És most mindez megismétlődik bennem, harmincöt éve nyomogatom présem piros és zöld gombját, de harmincöt éve iszom a tele kancsó söröket is, korántsem az ivászat kedvéért, én iszonyodom a részegektől, és azért iszom, hogy segítsem a gondolkodást, hogy könnyebben hatolhassak a szöveg legmélyére, mert én nem azért olvasok, hogy szórakozzam, hogy elüssem az időt, vagy hogy könnyebben aludjak el, én, aki olyan országban élek, ahol már a tizenötödik nemzedék ír és olvas, azért iszom, hogy az olvasástól már sohase tudjak aludni, hogy az olvasástól hideglelést kapjak, mert osztom Hegelnek azt a nézetét, hogy az értékes ember ritkán nemes, és hogy a bűnöző ritkán gyilkos. Ha tudnék írni, akkor az ember nagyon nagy boldogtalanságáról és nagyon nagy boldogságáról írnék könyvet. Könyvekkel és könyvekből tanultam meg, hogy az ég egyáltalán nem emberséges, és az, akinek van sütnivalója, szintén nem emberséges, nem mintha nem akarna az lenni, hanem mert így vétene a józan gondolkodás ellen. Kezem munkája nyomán hidraulikus présemben értékes könyvek semmisülnek meg, és én ezt az áradatot, ezt a lavinát nem tudom megállítani. Én csak egy gyöngéd hentes vagyok. A könyvek megtanítottak a pusztulás élvezetére és szeretetére, én szeretem a felhőszakadásokat és robbantó brigádokat, képes vagyok órákat ácsorogni, csak hogy láthassam a tűzszerészek összehangolt mozdulatait, melyekkel, mintha hatalmas gumiabroncsokat pumpálnának, egész háztömböket, egész utcákat röpítenek a levegőbe, egész idő alatt nem tudok betelni azzal az első másodperccel, amely megemeli az összes téglát, követ és gerendát, hogy aztán eljöjjön a pillanat, amikor a házak összecsuklanak, olyan csendesen, mint egy elengedett ruhadarab, oly gyorsan, mint ahogy egy óceánjáró merül kazánrobbanás után a mélybe. Aztán állok a porfelhőben, hallgatom a recsegés-ropogás zenéjét, és a munkámra gondolok abban a mély pincében, ahol a présem áll, harmincöt éve dolgozom a csupasz villanykörték fényénél, fölülről hallom az udvaron kopogó lépteket, és a plafonnyíláson át, akárha az égből, bőségszaruk ontják a kincseket, a zsákok, ládák és dobozok tartalmát, amit a papírgyűjtő udvarának közepén tátongó lyukba borítanak ki, virágüzletben elhervadt vágott virágot, a nagykereskedelem papírhulladékát, érvénytelen műsorfüzetet és menetjegyet, leós és jégkrémes papirost, szobafestőktől összemaszatolt újságot, nagy halom nedves és véres papírt a HÚSÉRT-ből, keménypapír-hulladékot a fényképészműtermekből, irodai papírkosarak tartalmát a kidobott írógéporsókkal együtt, elmúlt névnapok és születésnapok csokrait, néha, hogy a papír többet nyomjon, leesik hozzám egy-egy újságpapírba csomagolt útburkoló kő is, aztán tévedésből kidobott kartonvágó kések és ollók, szögkihúzó kalapácsok és pajszerek, hentesbárdok, csészék, melyekbe beleszáradt a kávé, olykor még egy-egy hervadt esküvői csokor és örökké friss művirágkoszorú is. Én pedig harmincöt éve mindezt betáplálom a hidraulikus présbe, a teherautók hetente elszállítják a báláimat a pályaudvarra, ahonnan sínen jutnak tovább a papírgyárba, hogy ott aztán a munkások elvágják a drótokat, és olyan lúgokba és savakba görgessék munkámat, amikben még azok a zsilettpengék is feloldódnak, amelyekkel állandóan összevagdosom a kezem. De mint ahogy egy gyár szennyezte piszkos folyóban is meg-megvillan egy szép hal teste, úgy a hulladék papír áramában is fel-felcsillan egy értékes könyv gerince, és én egy pillanatig elvakulva másfelé nézek, majd kihalászom a könyvet, a kötényembe törlöm, kinyitom, beleszimatolok a szövegbe, aztán a homéri jóslatot követve elolvasom az első mondatot, melyen a szemem megakad, s csak ezután rakom a könyvet a többi pazar leletem közé, egy szentképekkel bélelt dobozba, melyeket valaki tévedésből imádságoskönyvekkel együtt dobott ki. Ekkor következik az én misém, az én szertartásom: minden ilyen könyvet nemcsak hogy elolvasok, hanem minden bálába teszek is belőlük, mert nekem minden bálát fel kell cicomáznom, mindegyikre rá kell nyomnom egyéniségem és kezem jegyét. Ez az én kínszenvedésem, hogy minden bála más legyen, naponta két órával tovább maradok a pincében, hogy összepréselhessem ezt a végtelen hulladékpapír-hegyet. A múlt hónapban idehoztak és a pincémbe hánytak hat métermázsa reprodukciót híres mesterektől, hat mázsa átnedvesedett Rembrandtot, Halst, Monet-t, Manet-t, Klimtet, Cézanne-t és az európai festészet más nagymenőit, így aztán minden bála oldalát reprodukciókkal díszítem, és este, mikor a bálák a teherlift előtt sorakoznak, nem tudok betelni a bálák oldalát díszítő sok-sok gyönyörűséggel, itt egy Éjjeli őrjárat, ott egy Saskia, emitt egy Reggeli a szabadban, amott egy Az akasztott ember házában vagy egy Guernica. És ráadásul az egész világon csak én tudom, hogy minden egyes bála szívében hol egy nyitott Faust fekszik, hol egy Don Carlos, emitt, az undorító, véres papírok közé préselve egy Hüperion, amott pedig, a cementeszsákok között egy Így szólott Zarathustra pihen. Az egész világon csak én tudom, hogy melyik bálában nyugszik, mint valami sírban Goethe és Schiller, melyikben Hölderlin és melyikben Nietzsche. Bizonyos értelemben egyedül én vagyok egyidejűleg művész és néző, és ezért vagyok mindennap elgyötört és halálosan fáradt és zaklatott és sokkolt, és hogy ezt a hatalmas megerőltetést enyhítsem és mérsékeljem, egyik kancsó sört a másik után iszom, és mikor sörért megyek a Husenskýhez, van időm bőven, hogy arról meditáljak és álmodozzam, hogyan is fog kinézni a következő bála. Csak azért iszom azt a temérdek sört, hogy jobban lássak előre, mert én minden bálába egy értékes ereklyét temetek, egy hervadt virágokkal, csillogó ezüstpapírral és angyalhajjal borított, nyitott gyerekkoporsót, hogy kényelmes vackuk legyen a könyveknek, melyek ugyanolyan meglepetésszerűen bukkantak föl ebben a pincében, mint amilyen meglepetésszerűen bukkantam föl itt én magam is. Ezért vagyok mindig elmaradva a munkámmal, ezért magasodik az udvaron a hulladék papír a mennyezetig, éppúgy, mint a pincémben a papírhegy, amely a plafonon levő beöntőnyíláson át egészen az udvar tetejéig tornyosul. Ezért nyomakodik át néha a főnököm egy kampóval a hulladék papíron, és üvölt le dühtől vörösen a nyíláson: Haňťa, hol vagy? Az istenit, ne a könyveket bámuld, hanem melózz! Tele van az udvar, te meg ott lent csak álmodozol és egyre hülyébb vagy! És én meghúzom magam a papírhegy lábánál, mint Ádám a kert fái között, kezemben könyv, és rémült tekintettel nézek egy egészen más világba, mint amiben éppen voltam, mert ha én elmerülök az olvasásban, akkor egészen máshol, a szövegben vagyok, magam is csodálkozom rajta, és bűntudattal be kell vallanom, hogy valóban egy álomban voltam, egy szebb világban, magában az igazság szívében. Mindennap tízszer is megdöbbenek, hogyan tudtam ennyire eltávolodni önmagamtól. Ilyen elidegenedetten és elidegenülten térek haza a munkából is, és mélyen eltöprengve, halkan lépkedek az utcán, villamosok, autók és gyalogosok mellett megyek el a könyvek ködében, melyeket ma találtam, és most viszem őket haza a táskában, ilyen ábrándosan megyek át a zöldön, anélkül, hogy tudnék róla, nem ütközöm sem lámpavasakba, sem emberekbe, csak megyek, kosztól és sörtől büdösen, de mosolygok, mert az aktatáskámban olyan könyveket viszek, melyektől azt várom, hogy este megtudok belőlük magamról valamit, amit eddig nem tudtam. Így lépkedek a zajos utcákon, sohasem a pirosban, képes vagyok tudat alatti önkívületben, félálomban, tudatküszöbön túli ihletettségben járni, és minden aznap préselt bála halkan, csendesen visszhangzik bennem, és mintha csak tapintanám, olyan érzésem támad, hogy én is összepréselt könyvek bálája vagyok, hogy bennem is van egy kis bojlergyújtóláng, egy amolyan gázhűtőszekrény-ellenőrző pilács, egy kis örökmécses, amit naponta feltöltök a gondolatok olajával, melyeket akaratom ellenére olvastam ki munka közben a könyvekből, amelyeket most a táskámban viszek haza. Úgy megyek hazafelé, mint egy égő ház, mint egy égő ól, az élet fénye a tűzből, a tűz pedig a fa halálából születik, az ellenséges fájdalom a hamu mélyén maradt, és én harmincöt éve bálázom a hulladék papírt a hidraulikus présen, öt évem van még a nyugdíjig, és ez az én hűséges masinám velem együtt megy majd, nem hagyom el, spórolok rá, van egy külön takarékbetétkönyvem, és mind a ketten nyugdíjba megyünk, mert én ezt a gépet megveszem a cégtől, hazaviszem és felállítom a bácsikám kertjében, valahová a fák közé, és ott abban a kertben naponta egyetlen bálát fogok készíteni, de az aztán bála lesz a köbön, olyan, akár egy szobor, akár egy művészi alkotás, egy ilyen bálába aztán beleadom az összes fiatalos illúziómat, mindazt, amihez értek és amit ez alatt a harmincöt év alatt a munkában és a munka által megtanultam, szóval csak nyugdíjban fogok a pillanat és az inspiráció hatása alatt alkotni, naponta egyetlen bálát azokból a könyvekből, melyekből több mint három tonnám van otthon, olyan bála lesz az, amelyért nem kell majd szégyenkeznem, amit előre megálmodok és kigondolok, és mindennek tetejében, miközben a prés teknőjét megtöltöm könyvekkel és hulladék papírral, munka közben, mely a szép jegyében fogant alkotás lesz, az utolsó nyomás előtt még konfettit és flittert szórok a teknőbe, mindennap egy préselt bála, s esztendőre egy bálakiállítás a kertben, egy kiállítás, ahol minden látogató önállóan, de az én felügyeletem alatt megalkothatja a maga báláját, és amikor a prés lapja a zöld gomb megnyomására majd maga előtt tolja és hatalmas erővel roncsolja a könyvekkel, virágokkal és más hasonló limlommal díszített hulladék papírt, attól függően, ki mit hozott magával, akkor minden érzékeny néző úgy érezheti, hogy őt magát préselték össze a hidraulikus gépemben. Már otthon ülök a félhomályban, ülök a sámlin, a fejem le-lecsuklik, és nedves ajkam végül a térdemet érinti, és csak így tudok elbóbiskolni. Néha éjfélig is így alszom, görbén, mint egy tonettszék, és amikor felébredek, felemelem a fejem, és nadrágom térde teljesen nedves a nyáltól, ahogy így befészkelődtem önmagamba, és összegömbölyödtem, mint a macskakölyök télen, mint a hintaszék fája, mert én megengedhetem magamnak azt a luxust, hogy magányos legyek, még ha nem is vagyok soha magamra hagyva, én csak egyedül vagyok, hogy egy gondolatokkal benépesült magányban élhessek, mert én egy kicsit a végtelen és az örökkévalóság megszállottja vagyok, és a Végtelen és az Örökkévalóság, úgy látszik, kedvét leli az olyan emberekben, mint én.

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

A SZERZŐTŐL AZ EURÓPA KÖNYVKIADÓNÁL MEGJELENT:

Adagio lamentoso

Bambini di Praga 1947

Díszgyász

Egy osztályismétlő emlékezései

Én és a macskáim

Foghíjak

Gyöngéd barbárok

Harlekin milliói

Macska-maszkabál, avagy gyónás feloldozás nélkül

Őfelsége pincére voltam

Sörgyári capriccio

Szigorúan ellenőrzött vonatok

Táncórák idősebbeknek és haladóknak

Tükrök árulása

A városka, ahol megállt az idő

Véres történetek és legendák

Vita nuova

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Bíró Péter

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 116 9

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Caladea – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License