Fordította:

Borbély Judit Bernadett

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Sophie McCartney Mother Hens

Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd.

under the title Mother Hens © Sophie McCartney 2023

Sophie McCartney asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work

All rights reserved.

Borító © The Brewster Project

Illusztráció © Depositphotos

Hungarian translation © Borbély Judit Bernadett, 2024

© Next21 Kiadó, 2024

ISBN 978 615 660 666 2

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Tegyi Tímea

Előkészítés Bérci Ágnes

Ebook Hársfai László

Korrektúra Török Judit

Tervezőgrafika Győrfi Judit

Nate-nek – akit könyvgyermekemmel
párhuzamosan szültem és nevelgettem.

Továbbá férjemnek, Steve-nek,
amiért mindig kiviszi a szemetet.

Prológus

Gyakran el szoktam tűnődni azon, hogy mi visz rá látszólag jó embereket gyalázatos dolgok elkövetésére. Gyűlölet, mohóság, irigység, a tejre önteni rá a teát, és nem fordítva. Meddig lehet szórakozni a másikkal, mielőtt elszakad nála a cérna, és szakadékba löki kínzóját?

Meglazult kövek hullanak le a lába mellett, ahogy kétségbeesve egyensúlyozni próbál a feneketlen mélység szélén. Uramisten, lélegzetelállító idefönt, majdnem olyan szép, mint az ő vakító kék szeme, amely a sokk hatására most még jobban szikrázik a perzselően forró arizonai ég alatt. Kitágult pupillák igyekeznek botoran a mélyére hatolni háborgó lelkemnek, én meg azon tűnődöm közben, tényleg túl késő? Késő neki? Késő kettőnknek? Késő lenne meginni egy Margaritát? Ha van olyan pillanat, amikor érdemes berúgni, hát ez az. Noha a másodperc törtrésze alatt bontakoznak ki előttem az események, bosszúszomjas elmém homokviharában az idő éppolyan rezzenéstelen, mint jéghideg szívem. Olyan helyeken folyik rólam a víz, ahol nem is tudtam, hogy lehet izzadni, két cici alakú, nedves folt ütközött ki a blúzomon. Ő mindig is mellpárti volt, és azon tűnődöm, hogy Isten vajon beszámítja-e utolsó, jószívű gesztusnak ezt az olcsó húzást a keserű vég előtt. Jó cselekedetnek, amivel lefaraghatok valamicskét a rám váró örök kárhozatból. Nem valószínű, ha tekintetbe vesszük az elkövetett halálos bűnök számát: bujaság, irigység, kevélység, harag. Ráadásul éppen most készülök megszegni az Ő Tízparancsolata egyikét: ne ölj.

Figyelmeztetés nélkül kivágódik felém a véres keze – ez váratlanul ér, megbillenek a semmi pereme felé. Lehet, hogy együtt fogunk lezuhanni? Mert az a sorsunk, hogy mindörökké együtt legyünk, ahogy azt egykor esküvel ígérte nekem? Ugyanakkor abban a pillanatban, ahogy azok a varázslatos ujjak utoljára súrolják a kezemet, minden felelevenedik az emlékezetemben. Az a tűz és szenvedély, amit megéltem vele, de a hazugságok is, meg a gyűlölet, a manipuláció és az, hogy képes volt habozás és megbánás nélkül tönkretenni egy életet. Már látom, mi ő valójában… gyönyörű szörnyeteg, csúcsragadozó, a káosz királya.

Mint mikor megégeti magát az ember, ösztönösen elkapom a kezem. Elnézem, ahogy az a valaha szívdöglesztő, bugyit nedvesítően jóképű arc zuhanni kezd a napégette üresség felé, és lassan elégedett mosolyra görbül a szám. Végre-valahára kikerült az életünkből, és átkerült a másvilágra.

Voltaképpen egy végtelenül egyszerű dolog a szívtelenség katalizátora. Az emberi lények legnagyobb bukását mindig is a szerelem okozta.

De most halott a szerelem, és meghalt a király is. Mi lesz ezután?

Éljen soká az istenverte királynő!

1
Családi idill

Már soha nem havazik decemberben, nem igaz? Ami persze nem gátolja meg a brit bulvárlapokat abban, hogy évente vad spekulációkba bocsátkozzanak a fehér karácsony eshetőségéről, mint a vb-eredményeket megjósló pszichopolip. Jelenleg kettő az egyhez az esélye annak, hogy Cheshire-ben idén havazni fog karácsonykor, de ha kinézek a konyhaablakomon a derült égre meg a kerti zászlókat recsegtető vibráló, téli napsütésre, arra a megállapításra kell jutnom, hogy ez inkább a megye középosztályának kokainfüggőségére való utalás. És ez nyilván a globális felmelegedésnek köszönhető: mármint az időjárás, nem a drogfogyasztás. Én is szeretem kivenni belőle a részem: a bolygó megóvásából, nem a kokainszívásból. Egyszer allergiás reakció lépett fel nálam egy kanalas orvosságtól, és ez egy életre elvette a kedvemet az ütősebb szerek kipróbálásától. Úgy is mondhatnám, hogy az egyetlen csík, amelyhez örülök, ha közöm van, az a Marks & Spencer kasszájához kígyózó sor.

Ha elnézem a télközepi iszapfürdőt, ami kialakult a gyerekek születése előtt még meglehetősen festőinek és érintetlennek számító nőcis kertemben, egy szép kis hótakaró legalább jótékonyan elfedné a leeresztett focilabdákból, rózsaszín, műanyag vicik-vacakokból meg az itt-ott elpottyantott kutyapiszokból álló felfordulást, aminek a feltakarítására még nem sikerült rávennem magam. Egyébként az átvitt értelemben vett bozótomat sem vagyok már képes karbantartani. Nem tudnám megmondani, miért, de idén valahogy elkerül a karácsonyi hangulat. Feltehetőleg az évszakhoz képest magas hőmérséklet miatt, vagy ami ennél is aggasztóbb lenne, csak nem az a furcsa, lerázhatatlan érzés lappang a dolog mögött, ami már reggel óta feszít? Az is lehet, hogy idegességem valójában abból a tényből fakad, hogy Jézushoz hasonlóan nekem is ma van a születésnapom. Bizony ám, Cara Stringer, harminchét éves lettél. A rohadt életbe. Jól elszaladt az idő. Egy részem pontosan tudja, hogy hálásnak kellene lennem azért a boldog, egészséges életért, amely megadatott ezen a földön, hiszen oly sokan nem élvezhetik ezt a kiváltságot. De van egy önzőbb oldalam is, amelyik máris megszállottan guglizza az olyasmiket, hogy „botoxkezelés a közelben” meg „vaginaszárazság… menopauza?”. Mindössze három kurta, szörnyűséges évre a sorsfordító négyestől és nullától, kinéz nekem egy totális idegösszeomlás meg egy tubus síkosító.

Miután reggel hagytam, hogy a gyerekek nyissák ki az összesen két üdvözlőlapomat (amit ők maguk készítettek), rá kellett jönnöm, hogy harminc után, szülőként már minden egyes születésnap szívás. Húszévesen még azt hisszük, hogy minket nem fenyeget a kor. Borzongva pillantom meg jóformán felismerhetetlen tükörképemet a teraszablakban – frissen „megfodrászolt”, seszínű barna hajamban már megjelentek az első ezüstszálak, a szemem fáradt, és olyan táskák virítanak alatta, amiben elférne a heti nagybevásárlás –, jól benne vagyok. Próbálom azzal áltatni magam, hogy pusztán eltelt egy év. Ideje hálát érezni azért, hogy élek és élvezhetem a jelen pillanatot, az meg teljesen elfogadott társadalmilag, ha az ember már reggel hét órakor iszik. Ámen. Ahogy a negyedik pezsgőkoktélom utolsó cseppjeit is felhajtom, perimenopauzális kesergésemnek egy egészen másfajta vinnyogás vet véget.

– Miért kell mindig a nagyinál karácsonyozni? – méltatlankodik hétéves Benjamin fiam. Újabban ő a leghangosabb a családban, főképp, mikor arról van szó, hogy hamarosan indulnunk kell a szüleimhez.

Őszintén megvallva, ezúttal száz százalékig igazat adok neki. A kutya se élvezi az évenkénti zarándoklatot, hogy végignézzük, amint anyám magába szívja a karácsonyi hangulatot (csak legyen legalább negyvenfokos alkoholtartalma), vagy hogy tanúja legyünk, amint a mostohaapám egyre ingerültebb lesz, mert anyám alsóneműben táncikál a konyhában Mariah Carey-re. Valójában kivétel nélkül minden évben vágni lehet a feszültséget, amit a szénné égett pulykáról sajnos nem lehet elmondani.

Ettől függetlenül évente odamegyünk asszisztálni a két, ketrecbe zárt, kivénhedt tigris marakodásához: főleg azért, mert elsőszülött lévén bűntudatom van, na meg ez olcsóbb, mint egy családi belépő az állatkertbe. A se vele, se nélküle kapcsolatuk miatt szüntelenül attól félek, hogy kapok egy telefonhívást, mert a mostohaapám bezúzta anyám koponyáját egy üveg háromfontos chardonnay-val, amitől anyám egy pillanatra sem válik meg, majd elásta a hulláját a terasz alatt. Az összes érintettet felkavarná a dolog, de én megérteném a mostohaapámat, sőt valószínűleg még alibit is biztosítanék neki, aztán regisztrálnék vele egy randiappra. Ahhoz képest, hogy csak a mostohám, egész jól kijövünk.

Bevállalta anyámat, Camillát és engem, amikor még nyűgös nyolcéves voltam, és az oszlopunk volt, akire érzelmileg is támaszkodhattunk – ami éles kontrasztban állt Camilla nemtörődöm, önző és megbízhatatlan szülői hozzáállásával. Az „igazi” apám, vagy ahogy anyám emlegette, a „spermadonor”, hétéves koromban nyom nélkül felszívódott – még egy cetlit se hagyott. Mintha eltűnt volna a föld színéről. Nekem ő jelentette a világot. Camillának nem. Kicsi koromban nem győztem számolni, hányszor vesztek össze, ami általában úgy végződött, hogy anyám kijött a béketűrésből és hozzávágott valamit. Nem hibáztatom apámat, amiért lelépett, csakhogy azóta sem próbálta felvenni velem a kapcsolatot. Ez fáj a legjobban. Félreértés ne essék, szeretem Camillát, hiszen az anyám. Önzetlenül a méhében hordozott, mint valami két lábon járó Petri-csésze, hogy aztán torpedóként lökje ki a testéből mind a 4620 grammomat, melynek keretében a segge lukáig felrepedt a vaginája (amire rendszeresen emlékeztet is). De nem egy tőről fakadtunk. Tetszik, vagy sem, egy életre össze vagyunk kötve, törékeny kapcsolatunkat a közös történet, az érzelmi zsarolás és a világrahozatalom miatt fennálló törleszthetetlen adósságom láthatatlan szála tartja össze. Egyvalami biztos: sosem leszek olyan, mint ő – a reggel hétórai ivástól eltekintve –, a mai nap kivétel, nem igaz?

– Ide hallgass, Ben – próbálok dőre fejjel érvelni a magát a padlón dobáló, ádáz gyerekemnek –, nekem sincs ám sok kedvem odamenni, de te is éppolyan jól tudod, hogy nincs más választásunk. A nagyi harminchét évvel ezelőtt kijelentette, hogy ez az ő napja. Nem számít, hogy Isten az egyetlen fiát áldozta fel a világ megmentéséért. Anyám az egyetlen vagináját áldozta fel, amikor megszült engem, és ezt azóta sem felejthette el senki. Úgyhogy átmegyünk, kibontjuk szépen a bizarr ajándékokat, amiket az utolsó fejvesztett pillanatban vásárolt össze az interneten, megetetjük a kutyát a kőkemény pulykával, és udvariasan mosolygunk, miközben számoljuk a perceket, hogy eljöhessünk végre. Oké?

– Ez nem igazság! Én itt akarok maradni!

Amikor látja, hogy közömbösen ráncolom a homlokomat (akik azt állítják, hogy nevetőráncaik vannak, azoknak nyilván nincsenek gyerekeik), már nem hányja-veti magát, mint egy felfordult szöcske, hanem a szülők manipulációjának nagykönyvéből vett, határozott lépéshez folyamodik, ami minden gyerek veleszületett képessége: szomorú kölyökkutyaszemmel néz rám.

– Légyszi!

Nincs szerencséje, nem vagyok ellágyulós típus. – Sajnálom, szívem – felelem mímelt együttérzéssel, nem törődve az apjától örökölt gyermeteg nyafogásával. – Az élet igazságtalan.

Kapok egy részben beletörődő morrantást, egyébként meg se moccan.

– Különben is – emlékeztetem vidáman, és megfeszülnek a combhajlító izmaim, ahogy felnyalábolom a földről gyerekem harminc kilogrammos holtsúlyát. – Idén nem lesz olyan vészes, mert Connie néni is jön, és tudod, mennyire szeret egyáltalán nem a korodnak megfelelő játékokkal kedveskedni neked, amikkel vagy felnyársalod magad, vagy egy életre traumatizálnak!

Na igen, a tréfás Connie néni. Néninek nevezem, holott legnagyobb bosszúságomra a féltestvérem még csak huszonhét éves, és neki éppen annyira terepe a felelősségvállalás meg a haszontalan, szemet kiszúró játékok, mint nekem azok a virális trendek, amelyekre nem kell Imodiumot szedni. Amint meghallja második kedvence nevét (valami rémes YouTube-sztár az első, akinek a hangja még a bélférgeknél is irritálóbb), Ben máris felderül. – Szerinted vett nekem Fortnite-ot?

Ah, az örök optimista. Tudják, a fiam szemében én egy ünneprontó boszorkány vagyok, aki szívtelenül gátat vet annak, hogy ő kitegye a fogékony gyermeki tudatát a Super Mariónál agresszívabb videójátékoknak – attól most tekintsünk el, hogy a kis olasz fickó nagy ívben tojik a közlekedésrendészeti szabályokra. Mivel nem vagyok híve az erőszaknak, az egyetlen lövés, amit engedek neki, az, amikor közös szelfit lövünk, hogy legyen min sírnom kamaszkorában, amikor gyűlölni fog engem. Ráadásul ma már minden játék online zajlik, vagy nem? Az ember azt sem tudja, hogy kivel beszél a gyereke, ami rémisztő kilátás mindazoknak a szülőknek, akik a kilencvenes években nőttek fel, amikor még Doktor Eggman volt a videójátékok legravaszabb figurája, és aranygyűrűk gyűjtése volt a cél, nem pedig az, hogy elkerüljük a pedofilokat.

Megpróbálom kicsit lehűteni máris túlzó elvárásait. – Nem hiszem, szívem. Connie néni szerintem azt sem tudja, hogy mi az. Legközelebb akkor került a Fortnite-hoz, amikor két hétig szerepelt a Love Island valóságshow-ban, és biztos boldogan beszámol majd neked, miután kisírta magát, hogy ejtették Ariana Grande személyi asszisztensének a kutyasétáltatójáért. Tégy meg valamit a maminak, jó? Menj, nézd meg, nem szórta-e szét megint a húgod a filceket, én addig megkeresem aput, és rendbe hozom magam.

Abban a sosem szűnő reményben, hogy még aznap virtuális nyilat repíthet majd valamelyik iskolatársa fejébe, Ben elszökdécsel vígan, de szívében a gyilkolás vágyával. Fiúk, kicsik és nagyok – halálom napjáig nem fogom megérteni őket. Apropó…

– Dom! – bődülök el a konyhából. Hol lehet vajon? Újabban nehezebb őt elcsípni, mint a legújabb PlayStationt egy héttel szenteste előtt. Elég nehéz elveszíteni valakit egy ekkora házban – de a férjem már másfél órája bevette magát a fürdőszobába a mobiljával, és azóta is engedély nélkül van távol. Keverek magamnak még egy pezsgőkoktélt, és erős a gyanúm, hogy tudom, mit művel odafönt egyedül. Semmi, a jelek szerint még maga az Úr sem tudja megakadályozni a felnőtt férfiakat abban, hogy kilencven percen keresztül játsszanak a golyóikkal.

– Dom?! – kiáltok újra, közben felmegyek a lépcsőn, és átvágok a hálószobánkon a közös fürdőszobához. – Odabent vagy még? Pisilnem kell!

Férjem profi futballmenedzser, és ünnepekkor sokkal jobban idegesítenek az ezzel járó állandó telefonhívások. Sosem értettem, miért jó az az embereknek, ha karácsony másnapján van meccs, miért döntenek úgy saját akaratukból, hogy jéggé dermesztik a mellbimbóikat, miközben nézik, ahogy huszonkét fickó rohangál a pályán afeletti örömében, hogy After Eightet zihálhat elasztikus nadrágban.

Fiatalabb napjaimban ostoba módon azt hittem, hogy az új házaséletem a Futballistafeleségekre fog hasonlítani, csak kevesebb bársony bútorszövettel és még kevesebb hamis barnaságú poronttyal. Ám ez még azelőtt volt, hogy istenigazában felfogtam volna, mi is az a National League. Gondoljunk a Premier Ligára, és haladjunk lefelé, amíg el nem érjük a pincét. Ott aztán nyissuk ki a csapóajtót, és máris megérkeztünk Manchester koronaékkövéhez, a Trafford Rovershez… egy pöttöm, harmadfokú cirkóniumhoz a Manchester City és a Manchester United mellett. Azoknak a kluboknak persze van pénzük, világklasszis játékosaik meg stadionjaik, amelyek nem tehénistállóra emlékeztetnek – viszont náluk nem a stratégiai és taktikai lángelme, muffom boldogítója, Dom Stringer vezeti a show-t.

Ez persze nem álommeló. Hosszú munkaórák, vacak fizetés, ráadásul minden karácsony a meccs előtti tréningekről meg a taktikáról szól. Az év többi része sem különb. Alig látjuk őt a gyerekekkel, különösen mostanában, és az indokoltnál jóval több időt töltök magányos játékvezetőként játszóházakban, gyerekzsúrokban, állatsimogatókban meg bevásárlóközpontokban. Akadnak azért előnyök is: a vég nélküli puccos rendezvények… ahová engem sose hívnak meg; meccsnapi büfé… ha valaki szereti a hideg sült krumplit és a meleg sört; végül, de nem utolsósorban belépés egy olyan, speciális közösségbe, amelyet az a szabály mozgat, hogy a foci mindennél fontosabb az életben… még az élet születésénél is fontosabb. Úgy bizony, mialatt Dom két góllal vesztésre állt, és ki se látott egy meccsből, belém éppen két bába nyomta fel könyékig a karját, amikor Bent szültem.

Bevallom, jó lett volna egy sor dologgal tisztában lenni, mielőtt életre szólóan elkötelezem magam, de igazából semmit sem csinálnék másként. Mindenkinek az életében van egy elhivatás, s míg az enyém az, hogy a karrieremről lemondva otthon neveljem két gyönyörű gyerekünket (és a hüvelyszárazságom okai után kutassak a neten), neki a sport a hivatása. Sosem sajnáltam tőle a szenvedélyét, a zsenialitását meg ezt az egészet. Természetesen eleinte bizonytalankodtam, amikor felvetette, hogy éljem egy ötvenes évekbeli háztartásbeli életét. Annyit küzdöttem a függetlenségemért, idegen volt tőlem a gondolat, hogy csak azért adjam ezt fel, mert növekszik bennem valami, ami mintha tényleg egy idegen lény lenne. De elég volt egyetlen pillantást vetnem Benre, és rögtön tudtam, hogy Domnak igaza volt. A gyermekgondozás méregdrága mulatság, és neki olyan nagy ívű álmai voltak, amelyek mellett az enyémek eltörpültek, és ki vagyok én, hogy az útjába álljak? Dom a focitól nyeri a ragyogását, abból meríti ellenállhatatlan karizmáját. Utóvégre nekem is ez tetszett meg benne először – meg persze az, hogy baromi jóképű. A személyiség persze kulcstényező bármely kapcsolatban, de egy arc is az, amire mindig szívesen ül rá az ember. Hosszúkás és tűnődő az arca, hibátlanul kifaragott járomcsontja mellett pazar ellenpont az enyhén elferdült orra (emlékeztető a játékosként eltöltött időszakra), tökéletes egyensúlyban van nála a legfinomabb szépség és a markáns arcvonások.

Az ördögöt festettem a falra, ugyanis kitárul a fürdőszobaajtó, és hanyag léptekkel előkerül ő, kipirult arccal, Hugo Boss parfümfelhőt húzva maga után. Még tizenkét év házasság után is szeretek elgyönyörködni e csodás férfipéldányban. A nyakára csepeg frissen mosott, homokszőke hajából a víz, tekintetem önkéntelenül követi a csepp útját, ahogy legördül a kulcscsontjára, aztán kacéran ostromolja a negyvenegy évéhez képest dühítően izmos hasát, mielőtt felszívódik a stratégiai pontossággal elhelyezett szépség-és-a-szörnyeteges törülközőben – ami alatta dudorodik, éppen egy vonalban van Lumière-rel, a karizmatikus gyertyatartóval. Mind a mai napig hihetetlennek találom, hogy a világ összes nője közül épp engem választott. Impozáns termetével és végtelen komolyságával tökéletes befutó lehetne egy vikingkori samponreklám castingján. Mindazonáltal dél-londoni születésű és neveltetésű lévén a legskandinávabb vonása az, hogy össze tud rakni lapra szerelt IKEA-bútorokat. Ami egy halálosan szexi vonása. Miért van az, hogy a férfiak sokkal előnyösebben öregszenek, mint a nők? Az őszülő borostája is tagadhatatlanul szexi. Én viszont úgy festek az ezüst hajszálaimmal, mint egy szamár az iskolai betlehemből.

– Minden oké? Jó sokáig elvoltál – érdeklődöm, ahogy ellépek mellette, és a pongyolámat felhúzva lehuppanok a vécére. Gyakran vissza szoktam gondolni a megismerkedésünk időszakára, kacagtató, hogy akkor még mennyire igyekeztem kifinomultnak tűnni a jelenlétében: egyszer az éjszaka kellős közepén osontam ki a csilivili londoni lakásából, hogy kakiljak egyet a huszonnégy órán át nyitva tartó McDonald’sban a Clapham High Streeten, higgye csak azt, hogy hamburgerért mentem, nem pedig azért, hogy kinyomjak a testemből valamit, ami súlyra és színre is ugyanolyan. Mivel sok éve vagyunk házasok, és tíz mérföldre van tőlünk a legközelebbi gyorsétterem, ilyesfajta határok ma már nemigen léteznek közöttünk.

– Jah bocs, kicsim – pironkodik, és a fiús, cockney kiejtés miatt olyan hatást kelt minden kedves szó a szájából, mintha mindjárt rá akarná vágni az emberre az ajtót. – Az a barom Harry megint lesérült, combizomhúzódás! Képzeld el! Hat hétre kiesett.

Vicces módon én ezt nagyon is el tudom képzelni. Harry Jones huszonegy éves, jóvágású, és több pénz lapul a farzsebében, mint egy átlagos részidős vízvezeték-szerelőnek. Le merném fogadni, hogy akkor húzódott meg a nem akármilyen combizma, amikor valami feltörekvő Instagram-modellel kefélt a kocsmai szemeteskukák mögött. Lehúzom a vécét, és gyanakvóan figyelem Domot, aki egy utolsó pillantást vet a telefonjára, és szélesen elvigyorodik.

– Min mosolyogsz? – kérdezem az öltözőasztalomhoz lépve, hogy kifessem gyorsan a szempillámat. – Újabb malac vicc az apukás WhatsApp-csoportban? Komolyan mondom, rosszabbak vagytok egy csapat kamasz fiúnál!

Bűntudatosan nevetgél. – Most lebuktam. – Az ágyra hajítja a telefont, és átkel a szőnyegen, hogy körém fonja erős karját. – Hogy van az én szülinaposom? – búgja bele a fülembe, aztán a nyakamhoz fúrja borostás képét. – Most jut eszembe, még oda se adtam az ajándékodat… – Beborít az aftershave-je földes illata, aztán kecsesen a padlóra hull a Disney törülköző, és Lumière helyén felbukkan az ágaskodó szörnyeteg.

Kuncogásra késztet ez a felfoghatatlan önbizalom, de közben el is gondolkoztat Dom hirtelen támadt fickóssága. Élből hárítom a közeledését. – Jobb lesz, ha egyelőre visszacsomagolod. – Fejemmel a lépcsőpihenő felé bökök. – Kicsi szemek és fülek ólálkodnak a közelben. Hacsak nem akarsz évekig perkálni a gyerekpszichológusnak, akire szükségünk lesz, miután meglátták aput anyuval békaugrást játszani a John Lewis ottománon.

– Csinálnám, amit szeretsz – vág vissza gyengéden, és Ben könyvéhez folyamodva a jól bevált kiskutyaszemmel néz.

– Csak nem kiviszed a szemetet? – élcelődöm. – Én benne vagyok! – Mosolyogva fordítok neki hátat; isteni érzés, hogy kívánják az embert, de mit képzel, kinek a születésnapja van? Az egyetlen kolbász, amit hajlandó vagyok a számba venni ma reggel, meg van grillezve és buciban fogyasztandó.

E pillanatban, hibátlan időzítéssel, mint mindig, és alátámasztva az igazamat, Ben ront be a szobánkba hároméves, velejéig rosszcsont kishúga társaságában, akin, ezt muszáj hozzátennem, most éppen ő mutat be fejfogást. Mialatt Dom felkapja a törülközőjét, gondolatban feljegyzem magamnak, hogy korlátoznom kell, mennyi pankrációs videót nézhet elsőszülöttem felügyelet nélkül a YouTube-on. Átnyargalok a szobán, hogy szétválasszam őket, mielőtt még Nancy megfulladna.

– MAMI! Nancy nagyon rossz volt! – tiltakozik Ben, beköpve a kishúgát, ahogy arra csak egy nagytestvér képes.

– Benjamin, először is, ismered a szabályt. Aki árulkodik, az ráfarag. Akkor fog bosszút állni rajtad, amikor a legkevésbé számítasz rá, és akkor már bánni fogod. Másodszor, nem mellőzhetnénk a fizikai erőszakot? Épp elég nehéz ez a nap anélkül is, hogy letartóztatnának súlyos testi sértésért. Ami a te esetedben súlyos testvéri sértés.

Magamban szitkozódva visszatérek az öltözőasztalhoz, és azon tűnődöm, hogyan lehetséges, hogy az ember feltétel nélkül szereti a gyerekeit, közben mégis arról fantáziál, hogy gyermektelenül és szabadon dévajkodik egy hedonista buliszigeten, ahol egyetlen kötelessége van: az összes létező méregerős koktélt kipróbálni a kínálatból. Felcsapkodom a képemre az alapozót, mintha falat vakolnék, és ráeszmélek, hogy alighanem késésben vagyunk.

– A kurva életbe! – káromkodik Dom egy ittas tengerész vehemenciájával.

– Ne beszélj csúnyán! – szólok rá, és még egyszer odakapom a fejem a bosszantó trióra, akik hátráltatják az erőfeszítéseimet, hogy még ebben az évszázadban elhagyjam a házat. Még alig jutottunk túl a sokkon, hogy Nancy széles mosollyal szardarabnak nevezett valakit az óvodában, semmi szükség rá, hogy a k betűs szó is beépüljön a repertoárjába. Hulk Hogan satuszorításából kiszabadulva most már látszik a szép kis arca kócos, szőke hajának keretében, meg a homlokán egy ormótlan, sajnos meglehetősen fallikusra sikeredett szarv, amiből csillám lövell ki.

– A rohadt életbe! – kiáltok fel halálra váltan. – Ez alkoholos filc?

– Ne beszélj csúnyán, mami! – gúnyolódik a férjem ahelyett, hogy segítene.

– Unikornis vagyok! – kiáltja Nancy elragadtatottan.

– Nem vagy! – torkolja le Ben megvetően, aztán az apja ágyékára mutat, és közli: – Apa harmadik lába vagy!

Domnak potyognak a könnyei a nevetéstől, miközben nadrágot húz, aztán hozzám hajol. – Boldog szülinapot, kicsim. Az unikornis legalább jól járt. Érted, ugye?

– Nem! – tiltakozom. Csak annyit értek, hogy az egyik gyerekemnek egy fifikás fasztetoválás van a fején, de Dom megakaszt, amikor megcsókolja méltatlankodni készülő számat. Ahogy az ajkamra nyomja puha száját, abba először belebizsergek, de a vágy helyett megint gyomoridegesség tör rám, amit egész reggel próbáltam elhessegetni. Amikor a nyelvével gyengéden cirógatni kezdi a nyelvemet, nyugtalanító hűvösség hullámzik végig rajtam, és felmered a szőr a tarkómon, mint egy veszett kutyának.

Kibontakozom az ölelésből, pocsolyazöld tekintetemet az ő hűs, azúrkék tekintetébe fúrom, megérintem az arcát, és néhány pillanatig az arca körvonalait tanulmányozom, keresem rajta a jeleket, vajon mi baj van.

– Furcsa vagy, miért? – kérdezi, kerülve a tekintetemet, és hátat fordít, hogy kihalásszon a szekrényből egy melegítőfelsőt.

– Hja, semmi… – füllentem, és rögtön feltűnik, milyen fagyos lett a hangja. – Csak azon gondolkoztam, hogy remélem, sok örömöt tartogat még számomra ez a nap.

– Ide hallgass, Cara Stringer, anyák gyöngye és a közbiztonság védelmezője – sorolja egy életvezetési tanácsadó stílusában, miközben újból kézbe veszi a telefonját, és szórakozottan nyomkodni kezdi. – A szülői munkaközösség elnöke vagy. Ha valaki, hát te biztosan elbírsz egy szobányi irritáló tökfejjel.

Milyen igaz, merengek, miközben szeretettel megpaskolja a fejemet, mint valami korosodó háziállatét, majd sietősen elköszön a gyerekektől.

– Szeretlek! – szólok utána, ahogy kimegy a szobából, de ő már a telefonja kijelzőjét bámulja, miközben lekocog a lépcsőn és kihalad a bejárati ajtón anélkül, hogy egyszer is hátranézne.

Visszafordulok a tükör felé, és jól megnézem magamnak ezt a nőt. Hogy megváltozott a tükörképe a régi időkhöz képest, amikor még belevaló, magabiztos nő volt, aki nem csak a játszótér meg az otthona között ingázik. Most egy harmincas nőt látok, akinek nincs társas kapcsolata, két gyermek anyja, és egy helyben topog, miközben állandó félelem kínozza amiatt, hogy nem teszi ki eléggé a lelkét másokért. Túlgondolod ezt, Cara, mondom magamnak, és lenyelem a gombócot a torkomból. Tudod jól. Nem fog megismétlődni a múltkori. Csak sok a dolgunk, győzködöm magam. Domnak ott vannak a meccsei, részt kell vennie az edzéseken, játékosokat vesz és ad el – én meg szülői értekezleteket, közlekedésbiztonsági tréningeket és álarcosbálokat szervezek, közben a házimunka is az én reszortom, meg a gyerekekért is én futkosok a napközibe. Egyszerűen több időt kell szánnunk egymásra, hogy megmaradjon a romantika.

Már bánt, hogy az előbb elutasítottam. Ráeszmélek, hogy a házastársi bűntudat miatt szorongok – az olyan, mint az anyai bűntudat, csak a játszóházat be kell helyettesíteni az előjátékkal. Az a baj, vonom le a végkövetkeztetést, miközben épp a szemöldökömet igyekszem megrendszabályozni, hogy ha robbant már bomba az ember házasságában, és jól figyel, akkor láthatja, hogy mindig marad nyoma a dolognak. Marad egy folt a tudatunkban, és a paranoia is mellénk szegődik. Ami egykor fényes és új volt, bárhogy suvikszoljuk is, sose lesz már olyan, mint új korában. Vörösbormaszat a gyapjúszőnyegen, olajpetty a csak vegytisztítható selyemblúzon: idővel és kellő erőfeszítéssel persze elhalványul a piszok – mások talán észre sem veszik –, de te mindig tudni fogod, hogy ott van. Meg kell tanulnod együtt élni vele.

– Elég volt! – kiáltok fel, részint magamat, részint az ágyamon ugráló gyerekeimet dorgálva.

– Tessék onnan lejönni, most azonnal! – adom ki az ukázt. – Nem kell még egy zöldgally-törés is, hogy még fájdalmasabb legyen a karácsony. Ben, indíts lefelé, vedd a cipődet! Nancy, hozd ide a mami körömlakklemosóját. Így nem léphetsz ki a házból, világos?

Lányom lemondóan bólogat, majd elpályázik a fürdőszoba felé, én meg addig leugrom még egy pezsgőkoktélért és egy dörzsi szivacsért. Ismét megállok tökéletes kis családi fészkünk teraszablaka előtt, és felnézek az égre, amely egy órája még kék volt. A hátamon futkosó hideg pont olyan baljós, mint a horizonton gyülekező sötét fellegek. Bedöntöm az italomat, miközben kövér cseppekben dobolni kezd az eső az ablakon, és elkámpicsorodom. Tévedtem: úgy néz ki, mégis vihar közeleg.

2
A Négy Dundus

– Kabát, cipő, gyerünk! – Eltelt egy óra, és semmivel sem kerültünk közelebb az induláshoz. Arra jutottam, hogy könnyebb egy gyereket kipréselni az anyaméhből, mint időben elindítani otthonról.

Miután Nancy többször is leordította a fejemet, mert nem tudtam, kicsoda vagy micsoda az a Tod (A Babybel sajt apukája, mami!), feladtam, hogy megmagyarázzam neki, miért kell a cipőt a megfelelő lábunkra felhúzni, és hagytam, hogy rendkívül „szabadszellemű” háromévesem azt csináljon, amit akar. Már megtanultam, hogy ha lánya van az embernek, akkor nem szabad minden vitába beleállni, és ha csatát akarunk nyerni, ügyesen el kell találni a lekenyerezés mértékét.

Csöngetnek, mire lökött cocker spánielünk, a család négylábú tagja, Ruby, a Sátán kutyájához illő, megveszekedett ugatásban tör ki.

– Ruby! Csend legyen, a nagypapa az! A NAGYPAPA VAN ITT! – Elhessentem a kutyát az útból, átlépek a cipőhegyen meg a mezítláb közlekedőkre komoly veszélyt jelentő, szétszórt legódarabkákon, és kinyitom az ajtót Big Raynek.

– Szia, apa, bújj be – mondom neki fáradt mosollyal, és odahajolok hozzá egy puszira. – Vigyázz, nehogy a kutya… – Ekkor egy vörös szőrpamacs lő ki apám lába mellett, egyenest az utca átellenes oldalán haladó, járókeretes néni felé – …kiszökjön. – Minden istenverte alkalommal ez van.

– Majd én elkapom. Boldog születésnapot, szívem! – kiáltja apám a csaholó Ruby után kocogva. Elnézést kér a kővé dermedt nyugdíjastól, aki öt évet öregedett, noha nem engedhetné meg magának ezt a luxust.

Újra a konyhában, Bennek továbbra is nyoma veszett. Nancy közben felhúzta a cipőjét a kezére, de azt legalább eltalálta, hogy melyik a bal meg a jobb.

– Nappapi! – visítja örömittasan, és megrohamozza a konyhába belépő apámat, aki a huncut, de elégedett kiskutyánkat szorongatja a hóna alatt. A gyerek a briós szót tökéletesen ejti, úgyhogy szinte biztos vagyok benne, hogy a nagyapja nevét csak azért mondja rosszul, hogy meglágyítsa a szívét, továbbra is ő legyen a kedvenc és még néhány fontot is keressen közben. Apám lehajol hozzá, hogy puszit nyomjon a feje búbjára és odacsúsztasson neki egy ötöst, aztán az arctetoválást kezdi fixírozni, ami a fél órán át tartó intenzív sikálás következtében most még feltűnőbb.

– Mi a jó nyavalya ez a homlokán?

– Tudom, tudom. Ez egy unikornis.

– Unikornis? Úgy néz ki, mint egy méretes fa –

– Fagyi – fejezem be helyette a mondatot, és átveszem Rubyt.

Miután a kutyával meg a két ficánkoló gyerekkel egyetemben gyakorlatilag a házam teljes beltartalmát berámoltam apám kocsijába, és egy rakás kérdésre kellett válaszolnom a végtelen pontos számértékére vonatkozóan, miközben apám egy zacskó gyümölcspasztillát eszegetett, és két, számomra ismeretlen illetőről mesélt valami terjengős sztorit, végre készen állunk az indulásra. Rácsapom a hátsó utasülésajtót Nancy kérdésére, hogy milyen gyereke születne egy disznónak meg egy katicabogárnak, és közben hiába hűlt le a levegő, és hiába fújja be a tomboló szél a ruhám alá az özönvízszerű esőt, szakad rólam a víz. Beülök Ray jobb napokat látott, gesztenyebarna Saabjába, s ahogy bekötöm magam, sírni tudnék a gondolattól, hogy ez még nem is a napom legcudarabb része.

Ahogy a kocsifeljárónkról kihajtva elgördülünk az Eaton Road színes fényei előtt, visszanézek a mi komor, cseppet sem ünnepi tolóablakainkra, és bűntudat fog el, amiért mi nem vettük ki úgy a részünket a villamosenergia túlhasználata terén, mint a jelek szerint idén a fél utca. A szomszédság roppant informatív WhatsApp-csoportjában kialakult csordaszellemtől vezetve (eredetileg eltűnt macskák, gyanús külsejű fiatalok és a kutyájuk piszkát a közterületeken hagyók miatt jött létre a csoport) az utolsó pillanatban beszereztem pár fényfüzért az Amazonon, de mert Dom (a ma reggeli kivételes esettől eltekintve) újabban annyira elfoglalt, hogy a farkát sincs ideje felállítani, a doboz azóta is éppolyan érintetlen, mint jómagam.

A telefonom pityegése vágja el a gondolataimat. Belekotrok a morzsával teliszórt, hordozható homokozóba, amit a táskámnak nevezek, és őszintén remélem, Dom írta meg, hogy karácsonyi csoda történt, és ma hamarabb végez. Rámarkolok a jó öreg iPhone 10-re a félig felbontott tamponok és legalább hároméves blokkok halma alatt, leszedem a betört kijelzőjéről a rátapadt Chupa Chup nyalókát, és egy pillanatra elszomorodom, mert sajnos nem a férjem írt. A jó hír viszont az, hogy jómagamból és a három legeslegjobb barátnőmből álló WhatsApp-csoportba érkezett üzenet. Jac, Debs és utolérhetetlen első unokatestvérem, Amy, avagy a „Négy Dundus”.

Jac: Cara, boldog szülinapot, szívem! És boldog karácsonyt mindenkinek! Remélem, mindenkinek jól telik. Kevin összeszedett valami nemi betegséget, Perry meg épp az előbb küldött el a picsába… de azért boldogságot az egész világnak, blablabla!

Áh, a csúcsra törő Kevin és Perry, rendes nevükön Jake és Henry: Jac kamaszkorú ikerfiai, két élő indok arra, hogy miért szeretném, ha a kisfiam kicsi maradna és legalább nyolcvanéves koromig elkerülné a pubertás. Azt akarom, hogy a belátható jövőben a házban szanaszét hagyott zsebkendőkben csakis takony legyen, és semmi más. Ugyanakkor Jac jóval rugalmasabb nálam. Érzelmileg kikezdhetetlen, leperegnek róla a mindennapos csaták, hisztirohamok és gúnyolódások, amelyek az ivadékai felől érik. Újabb pityegés.

Jac: DE jó hírem is van ám…!

A harmadik üzenetben egyetlen szó sem áll. Csak egy fotó a kezéről, rajta a leghatalmasabb eljegyzési gyűrűvel, amit életemben láttam. Akkorát sikítok, hogy Ray kis híján árokba borít minket a kocsival.

– Jézusom, Cara! Mi ütött beléd? – csattan fel, és hevesen mutogat előbb az út felé, aztán felém.

– Jacot eljegyezték, nézd – lelkendezem, és odadugom az orra alá barátnőm felgyűrűzött ujját, ettől újból kitér a kocsi a szembejövő sávba, majdnem elütve egy most már nem is olyan önelégült karácsonyi kocogót.

– Ideje volt már! – jegyzi meg apám zordan, és elnézést int a kocogónak, aki a feltartott középső ujjával viszonozza a gesztust. – Az a Phil gyerek már évekkel ezelőtt elvehette volna, hogy csak az esküvő után essen teherbe, mint egy tisztességes nő. Szegény lány régebb óta vár arra az eljegyzésre, mint amennyit Károly várt, hogy rátehesse a seggét a trónra.

– Utoljára mondom el, apa – kezdek bele egy kiselőadásba, miközben a válaszomat pötyögöm. – Az, hogy te az 1950-es években születtél, még nem jelenti azt, hogy most is annyit írunk, oké? Nem akart kényszerből férjhez menni, jó volt nekik úgy, ahogy voltak, csak aztán összesűrűsödtek a dolgok. Ne légy ilyen vaskalapos!

Cara: ÚRISTEN, JAC! GRATULÁLOK! EZ A VILÁG LEGJOBB HÍRE!!!

Ez így igaz. Ha van olyan alkalom, ami csupa nagybetűért és felkiáltójelek halmozásáért kiált, hát ez az. Borzasztóan örülök a barátnőmnek. Úgy szeretem őt, mintha egy vérből valók lennénk, ha őszinte akarok lenni, az idő kilencvenkilenc százalékában sokkal jobban kedvelem, mint némelyik családtagomat. Ha ő boldog, én is az vagyok. Ő a legszívósabb csajszi. A legtöbb tizenkilenc éves lány, aki egyszer csak azon kapja magát, hogy felcsinálták, ráadásul duplán, olykor végleg vakvágányra csúszik, de ez a királynő nem. Egy évvel a fiúk születése után munkába állt a manchesteri rendőrségnél. Istenadta tehetséggel a bilincsek terén, bárkinek kész volt bemutatni, aki egy percig is kételkedett benne, hogy pillanatok alatt feljebb jut majd a ranglétrán, és utcai járőrből bűnügyi nyomozóvá lép elő, közben számos férfisegget szétrúgva, bűnözőkét és kollégákét egyaránt. Noha egyidősek vagyunk, egy szép napon, amikor majd felnövök, olyan szeretnék lenni, mint ő, mert ő tényleg baromira egyben van, és nem fecsérli el az életét színleléssel, csak hogy mások ne ítélkezzenek számos hiányossága fölött. Jó lövő (a véleményeivel is betalál, meg az elektromos sokkolóval is), de belül olyan édes, hogy mindenkinek erre a lányra kellene beállítania a gyorstárcsázást – főleg azoknak, akik hajlamosak zűrös jogi szituációkba keveredni. Témánál maradva, látom, hogy a kijelzőm tetején felvillan az „Amy éppen ír…”, és kíváncsi vagyok, milyen szívhez szóló üzenettel és jókívánsággal fog szolgálni az unokahúgom.

Amy: Erről van szó, ribikém! Úgy örülök mindenki nevében, mert ugye tudjátok, hogy ez mit jelent? Csapunk egy orbitális bulit! És ha nem lesz elég durva, vagy kevés lesz a farok, akkor el se megyek!

Ui.: Cara, most azonnal jelentkezz be bikinigyantázásra! Hónapokba telne lenyesni azt az asszonyos bozontot a lábad közül.

Ui.2: Gratula!

Mondtam én. Amy maga a bűbáj – ez éppúgy hozzátartozik a varázsához, mint az, hogy még a fejtetűnél is nehezebb őt lerázni. Gyerekkorunkban elválaszthatatlanok voltunk, pedig jobban nem is különbözhettünk volna – ő vakmerő volt és szélsőséges, és mindig is költői tehetséggel tudott káromkodni. Én viszont csendes voltam és visszahúzódó, és eltökéltem, hogy betanulom az X-akták főcímzenéjét. Dacára annak, hogy komoly lelki sérüléseket okozott nekem a madarakra és méhekre vonatkozó plasztikus észrevételeivel, lefogott, amikor az első cigit a számba dugta, és leégette a fejbőrömet, amikor megpróbálta Domestosszal kiszőkíteni a hajamat, puszipajtások voltunk. Amy igazi egyéniség, magasról tojik rá, hogy mások mit gondolnak róla (nagy szerencse, merthogy a legtöbben tiszta őrültnek tartják), és még azzal a szuperhősképességgel is meg van áldva, hogy kimondja mások gondolatait anélkül, hogy kiközösítenék vagy orrba vágnák érte. Persze mindannyian örülünk annak, hogy Jac férjhez megy, de a lelkünk mélyén alighanem sokkal jobban várjuk, hogy az easyJet valami napos helyre tartó gépén végigsétáljunk az ülések közti folyosón, mint hogy elsétáljunk a helyi anyakönyvi hivatalba. Egy háromnapos hamisítatlan, kontrollálatlan, mámoros csajbuli? Jöhet!

Pont erre van most szükségem, állapítom meg, miközben Ben szemen lövi Nancyt egy játék pisztollyal, amit csak sikerült becsempésznie a kocsiba. (Fülsiketítő visítás veszi kezdetét.) Se férj, se gyerekek – teljes elszabadulás a normális élettől, a kötelezettségektől meg az iskolai szülőktől, akik a nap huszonnégy órájában írogatnak nekem a heti ebédmenüről érdeklődve. Mennyei lenne. Annyira csábító a gondolat, hogy szinte már érzem a homokot a lábujjaim között, érzem a torkomon lecsorgó sangríát. Azonkívül, ha ismerem annyira Jacot, mint amennyire gondolom, hogy ismerem, vagyis nagyon jól, akkor azt hiszem, tudom, hová megyünk, és ettől a tudástól csak még szédültebb hangulatba keveredem.

Jac: Kösz, Amy, asszem… Na jó. Szóval mit szólnátok IBIZÁHOZ?

– IGEN! – kiáltok fel, és örömömben beleöklözök a levegőbe. Ray újból elküld a búsba, elképedt gyerekeim pedig átmenetileg tűzszünetet tartanak. – Juhú, megyek Ibizára! – Még a lábammal is dobogok hozzá: megtörténik, végre megtörténik! Ibiza-szűz lévén felnőttéletem java részében arra vártam, hogy kipipálhassam ezt a tételt a negyvenéves korom előtt esedékes dolgokról összeállított bakancslistámon – negyven után már jóval nagyobb eséllyel tartóztatnának fel a határon, mert túl öreg és szánalmas vagyok.

Újabb pityegés a csoportos csetben.

Debs: Úristen, úristen, úristen! Gratulálok, Jac! Ez csodálatos! Bocs, hogy csak most csatlakoztam, de éppen ovulálok, az előbb kértem meg Willt, hogy verje ki nekem egy pohárba a fürdőben, mert még egy hólyaghurut, és nincs tovább nemi élet. Aztán csak fellövöm magamnak, gondoljatok bele. Ami pedig Ibizát illeti, mehetünk!

Debs annyira szeret kitárulkozni, hogy úgy érzem, többet tudok Willről meg a szerszámáról, mint a tulajdon férjeméről. De mi, a Négy Dundus, akik középiskolás korunk óta barátok vagyunk, egymás között bátran beszélhetünk folyásról, hüvelyöblítésről meg spermaszámnövelő proteinshake-ekről. Amit csak el lehet képzelni, mindenről hallottunk már, jól kitárgyaltuk, hogy aztán belesírjunk a pohár borunkba. Őszintén nem irigylem a párosukat. Debs és Will alaposan megszenvedi a gyerekcsinálást, már teljesen eluralta a házasságukat a dolog mechanikája. Sajnos előttem sem ismeretlen az érzés. Nancy előtt mi is átmentünk Dommal egy hasonló „nem-szexi szex” fázison, és az őszinte véleményem az, hogy a gyerekcsinálás a legkevésbé kellemes ruhátlanul végzett tevékenység.

Újabb pityegés.

Jac: Menni fog, Debs. Csak dőlj hátra, és gondolj Angliára… lehetőleg a válogatott rögbicsapatra. Ha így se jön össze, Cara, majd kölcsönadsz neki egy olyan fecskendőt, amit Nancy lázcsillapítójához szoktak adni.

Amy: Imádok Will ondójáról csacsogni, de nem térhetnénk rá a fontosabb dolgokra? IDŐPONTOK IBIZÁRA! Itt van előttem a naptáram olyan tágra nyitva, amilyen tágra Debs fogja mindjárt szétnyitni a lábát…

Némán fohászkodom, hogy Jac azt válaszolja, jövő nyáron lesz az esküvő, és gondolatban már azt kalkulálom, hány kalóriát tudok belezsúfolni a karácsonyba, mielőtt január elsején szigorú diétázás veszi kezdetét (ami egészen január harmadikáig tart majd).

Jac: Félek kimondani, csajok, de mi júliusra gondoltunk. Két év múlva. BOCSI! Előbb túl kell jutnunk a ház kibővítésén.

Az isten verje meg! Belül fortyogok a dühtől. Rohadt házbővítések. A középkorú lét átka. Először egy életen át spórol rá az ember, utána meg takaríthatja a romokat. De legalább több időm marad Tobleronét falni, összeírni egy részletes gyermekgondozási útmutatót a férjemnek, na és persze spórolni… Ibiza őrült drága, és momentán nem állok túl jól anyagilag, bár Dom folyton azzal biztat, hogy ez majd változni fog – ki-be rakosgatja a közös számlánkon lévő pénzt, hogy bitcoinba fektesse, amin állítólag milliókat fogunk keresni. Hivatásos ünneprontó lévén szkeptikusan állok ehhez a dologhoz, de ha valaki képes rá, hogy a semmiből valamit csináljon, az Dom Stringer.

Amy: Jacqueline, nem vagyok a barátod. Remélem, átgondolod ezt a borzalmas döntést, mielőtt végleg engem elveszítesz. Csá csajok!

Jac: Gondoljatok bele, erre megéri várni! Egy igazi csajos utazás, amikor minden mást hátrahagyunk, hogy jól kirúgjunk a hámból! Se munka, se aggódás a gyerekek miatt, vagy azon, hogy egyáltalán legyenek… CSÚCS lesz! Bízzatok bennem…!

Amikor megállunk szüleim impozáns, vidéki stílusú háza előtt, bepottyantom a mobilomat a táskámba, és kifújom a levegőt. Nem tudom, melyiket érzem majd hosszabbnak – a karácsonyi vacsorát Carmichaeléknél, vagy azt a két évet, ami az ibizai lazulástól elválaszt.

Rászólok a gyerekekre, hogy fejezzék be a csintalankodást, kiszállunk a kocsiból, és elindulunk a tizennyolcadik századi épület széles, ólomüveg bejárata felé. – Gyertek szépen! – fogom meg a kezüket, hogy addig se csépelhessék egymást. – Lássuk, meg tud-e még állni a nagyi a lábán…