A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Londoni idegenek, 2023

Copyright © Budai Gina, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borító és fedélterv: Koppányi Lilla

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa, Kalocsai Judit

Korrektor: Valentin Kristóf, Bosznai Gábor

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Aradi Kata

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-11-2

A világ legjobb testvérének,
aki nélkül ez a történet nem született volna meg.

„Nem kívánom kiteregetni az érzelmeimet,
de szokásom szerint sokkal többet gondolok magára,
mintsem az egészséges alvás engedné.”

(Charles Dickens: Szép remények)

1. FEJEZET

Kate elől titkolva
KET#1

SZOMBAT

Nem tudom, miért akartam csókolózni Bennel. Egyszerűen nem értem. Miért akartam érezni az ízét a számban? Nyilván valami vonzott benne. Lehet, hogy igazából sosem gondoltam róla, hogy egy barom? Még mindig bennem van az az üldözési mánia, amit az a fasz Peti ültetett belém, miszerint minden pasas egy faszkalap, és ne bízzak senkiben.

Talán ezért is jobb, ha azt a képet alakítom ki, hogy utálom őt.

Pedig nem így van.

Van benne valami, amit eddig senkiben sem találtam meg. Taszít és vonz egyszerre, és amikor a szemébe nézek, érzem, hogy különlegesnek tart.

Azok a rózsák, meg az ajándékai!

Talán ő is úgy van vele, mint én. Jobb, ha nem látják, milyen érzékenyek vagyunk, mert ennek a világnak dac kell, harag és semmi érzelem.

Érzelem?

Biztos nincs köztünk érzelem, csak mágnes – igen, ez csak fizikai vonzalom. Ezért csókolóztunk.

Viszont pénteken, a vacsorán, ahol Henry, a családja és Kate is ott volt, láttam, hogy figyel. Végigmér. De nem úgy, mintha préda lennék. Lehet, hogy jó lenne vele? Talán azt is bemérte a radarja, hogy repedezik a páncélom?

Figyelmes volt a vacsora alatt, amikor Kate kiment Henryvel. Csak velem foglalkozott. Érdekelte a véleményem az ételekről, és megkérdezte, én hogyan készíteném el őket. Talán arra várt, hogy újra meghívom vacsorázni, de erre várhat még egy jó ideig. Mindig az én poharamba töltött először, és a tekintetét szinte végig rajtam tartotta. Nem tudtam haragudni rá. Ezúttal nem.

Amikor a bárhoz akartam menni, hogy a spéci koktélreceptemet elmagyarázzam a pultosnak, Ben felállt, hogy felsegítsen, és még azt is felajánlotta, hogy odakísér. Le kellett szerelnem, amikor a kezét végighúzta a vállamon. De nem fajult vitába az ellenállásom.

Mintha valami normálisnak nevezhető kommunikáció kezdődött volna el köztünk az étteremben, és kíváncsivá tett, hová tarthat ez az egész. Meg persze dühített a randija is. Meg akartam mutatni neki, miről marad le, ha mindenféle hosszú combú csajokkal szórakozol. Láttam azonban valamit Kate szemében, amikor egyedül jött vissza az étterembe a közös cigizésükből Henryvel, ez pedig nem tetszett, mert megváltoztak a vonásai. Hol maradt Henry? Remélem, nem veszekedtek. De csak egy kézlegyintéssel jelezte: minden rendben. Valami azt súgta, hogy ez csakis terelés a részéről, és kurvára nincs minden rendben. Ezt a megérzésemet azonban háttérbe kellett szorítanom, mert ott volt mellettem az a férfi, aki a létező összes idegszálamat bizsergette, és bármennyire próbáltam, képtelen voltam kitérni előle. Pontosan ez volt az az ok, amiért a kocsiban maradtam Bennel: mert kíváncsi voltam, tudni akartam, mit fog tenni, ha kettesben maradunk.

Amikor Ben megállt a ház előtt az autóval, sem ő, sem én nem mozdultunk. Henry kiugrott a kocsiból, és Kate követte őt. Értem én, hogy titkolóznak Ben előtt, de ez most valahogy túl élethű lett. Engem is megzavart a jelenet köztük, de a testem nem reagált, Ben közelében akartam maradni.

Ben hátrafordult, és megkérdezte:

„Most mi lesz?”

„Nagyon ügyes, csontot érdemel!” – próbáltam egy viccel elütni.

Ebben a pillanatban azonban nem volt vevő a poénokra.

„Legalább most fejezd be a piszkálódást! És szállj ki a kocsiból!”

Nem értettem, mi baja, ezért kikászálódtam, és kissé ingerülten csaptam be a kocsi ajtaját.

Ben szinte kiugrott utánam, és megkerülve az autót, megragadta a kezemet, majd magához rántott. A kukák takarásában voltunk, senki sem járt arra. Határozottan nekilökött a falnak, mégsem éreztem agresszívnek a szorítását.

„Mit akarsz tőlem?” – sziszegtem, miközben elengedett, de a keze azonnal a derekamra tapadt.

„Ugyanazt, amit te tőlem! Érezni akarlak! Meg akarom tudni, meddig bírod még visszafogni magad!”

Mivel nem akartam gyengének mutatkozni, hagytam, hogy a nyelvével végigsimítson az ajkamon, és a keze a ruhám kivágásán keresztül a testemhez érjen. Már a hangom is elárult, hogy mennyire vágytam rá, amikor megkérdeztem tőle:

„Meg akarsz dugni?”

Vigyorgott. Tetszett neki a kérdésem.

Kirángattam az ingét a nadrágjából, mert meg akartam érinteni a kemény hasfalát, a tökéletes felsőtestét, és közben kapkodtam a levegőt, ahogy egyre mélyebben és vadabbul csókolóztunk.

Ben hátrafeszítette a fejemet, és végignyalta a nyakamat. Kioldottam a nadrágját, majd a bokszeralsójából kiszabadítottam a farkát, és erősen megszorítottam, ami már totál kemény volt, mint a beton. A fülembe nyögött, és közben a kezével felhúzta a ruhám szélét, benyúlt a bugyimba, és simogatni kezdett.

„Innentől kezdve bármit kamuzhatsz, nem fogok hinni neked!” – vigyorgott, és az ujjai gyorsabban köröztek.

Kicsit erősködtem, húzni akartam még az agyát, miközben a farkát simogattam:

„Miért?”

„Érzem, hogy mennyire nedves vagy. Ami nagyon tetszik.”

Nyögve megcsókolt, és még erősebben a falnak nyomott. Aztán letérdelt elém, és felhúzta a ruhámat a derekamig.

„Halknak kell lenned!”

„Miért hangoskodnék?”

Már alig tudtam kimondani ezeket a szavakat.

„Nálad nem kell foglalkozni a szép megfogalmazással, szóval készülj: mert kinyallak, és baromira fogod élvezni!”

Szerettem volna tiltakozni, de nem hagyott rá időt. Az egyik lábamat a vállára húzta, és valóban kényeztetni kezdett. Először a nyelve lassan érintette meg a csiklómat, mintha csupán ízlelgetné. Azonban pillanatok alatt felbátorodott (talán ízlettem neki), és egyre jobban gyorsított a tempón, ezzel engem az ájulás szélére juttatva.

Nagyon nehéz volt halknak maradnom, és úgy tennem, mintha nem élvezném. Az alsó ajkamba kellett harapnom, hogy ne hallja meg a nyögésemet. Titkolni azonban nem tudtam, hogy mennyire élvezem, amit velem tesz. A haját markoltam, és összerándultam, amikor kitört belőlem egy kéjes kiáltás.

Felugrott, ismét a falnak nyomott, a kezem pedig automatikusan a farkára tapadt. Sokkal erősebben simogattam, miközben ő két ujját a hüvelyembe csúsztatta. A lehető leghalkabban nyögtünk, mégis a legvadabbak voltunk.

Mit mondhatnék? Ben eljuttatott oda, ahol már nagyon régen jártam, pedig csak a nyelvét és az ujját használta. És mit tettem én? Nem sok idő kellett, hogy elélvezzen, és a ruhánk ragacsossá váljon ettől. (Mondjuk, ezért még megölöm.)

Zihálva néztünk egymásra, majd zavartan felrántotta a nadrágja cipzárját, én pedig megigazítottam magamon a ruhámat. A szám és az ölem még lüktetett, ő pedig akadozva lélegzett. Nem akartam neki megadni azt az örömöt, hogy lássa, milyen jó volt, csak arrébb löktem, majd megfordultam, hogy elmenjek, miközben durván megjegyeztem:

„Örülj, hogy sokat ittam, és kivertem neked!”

A karomnál fogva visszarántott, és értetlenül meredt rám, pedig egy másodperce majdnem megköszöntem neki még a virágokat is.

„Nem tudsz kibújni a bőrödből, ugye?”

Miközben otthagytam őt a fal mellett, és a lépcsősor felé indultam, rájöttem: kezd tetszeni nekem, de nem akarom, hogy így legyen. Most már értem Kate-et, miért félt ennyire Henrytől.

Én viszont nem akarok olyan lenni, mint ő. Most én sebzek, és nem én leszek az, aki megszívja.

2. FEJEZET

Békülés

A szobám mélyén ülve, megdöbbenve néztem fel a naplóból. Nem értettem. Még a délelőtti napfénynek sem sikerült elzavarni a homályt az agyamból, amit a testvérem naplója okozott. Nem Zoé keresetlen szókimondása hökkentett meg, a stílusához már hozzászoktam. A füzet eleinte inkább határidőnaplónak tűnt, ami feljegyzéseket, fényképeket tartalmazott Londonról, a lakásunkról, és eszembe sem jutott, hogy egyszer csak belebotlok Zoé legtitkosabb, legintimebb gondolataiba. Az agyam zsongott, a lábam pedig elzsibbadt – észre sem vettem, hogy már hosszú percek óta törökülésben gubbasztok az ágyamon.

Ben és ő? Oké, oké, láttam már őket csókolózni, de azt a csókot inkább az ösztönök keltették – legalábbis nekem úgy tűnt. Ez a leírás most valahogy többnek látszott. Másnak… Talán szenvedélynek nevezném.

Mi van? Oké, oké! Zoé már régen volt pasival. De nem az a fajta lány, aki a legelső alkalommal ledobja a bugyiját. Mi a fenét csinálhatott Ben, hogy ez megtörténhetett?

Egészen el is felejtettem a vitánkat Henryvel. Egy kicsinyes baromság, hogy féltékeny lett Tom Hardyra, amiért ő a kedvenc színészem, és szerinte Henry színészi tehetségét semmibe sem veszem. Nem tetszett ez a viselkedése, a hirtelen kifakadó hisztériája. Talán meg kellett volna vele értetnem, hogy ő… mély levegő, mondjuk csak ki… ő a szerelmem. És az egészen más kategória, mint ha csak távolról rajong az ember egy nyilvánvalóan elérhetetlen személyért.

A tegnapi vacsoránk az étteremben egészen tragikusan jelent meg most előttem.

A borzalmas „vég kezdete”, ami számomra az alig megszületett kapcsolatunk bukását jelentette, ott settenkedett. Egy hülyeség miatt. Igen, egy égbekiáltó, orbitális baromság volt az egész.

Már kezdtem bánni a történteket, de talán túlságosan is gyáva voltam, hogy elé álljak, és a szemébe nézve azt mondjam: ne haragudj, nem úgy gondoltam.

De akkor nagyon is úgy gondoltam!

Ám mielőtt tovább gondolkodhattam volna az elmúlt estén, Zoé kopogott be az ajtómon, és gyanútlanul rám mosolygott.

– Szóval, Kate! Elmondanád, mi történt tegnap este? Nem teljesen úgy néztetek ki Henryvel, mint akik szerelmük teljében vannak! Ugye, jól láttam?

Zoé szavai éles késként hatoltak a szívembe. Szerelem? Hiszen Henry sosem nyilatkozott erről. Szeretett velem lenni, de szerelemről szó sem volt az ő részéről.

Zoé naplóját tartottam a kezemben. Láttam a húgom tekintetén, hogy nem ismerte fel a kis füzetet. Pont úgy, ahogy én sem tudtam, mi az, amikor kinyitottam. A testvérem angyali ártatlansággal az arcán még mindig a szobám ajtajában ácsorgott.

– Zoé… – kezdtem halkan. – Mi történt Ben és közted?

Zoé kővé dermedt, ezúttal nem volt egyetlen csípős megjegyzése sem, sőt, talán egy másodpercre a szívverése is megállt, ahogy a mellkasához kapta a kezét. Látszott az arcán, hogy piszkosul mozgatja az agytekervényeit. Nyilván frappáns választ akart adni, de biztos vagyok benne, hogy az is megfordult a fejében, hogy beavasson-e egyáltalán a részletekbe.

– Köztünk? Nem értem, mire gondolsz – döntött ezek szerint a hárítás mellett.

Felálltam, és odasétáltam hozzá a kezemben tartott titkával, és meglengettem az orra előtt a füzetet mint nyilvánvaló bizonyítékot.

– A naplód, Zoé. Véletlenül került hozzám, mert azt hittem, a regényem jegyzetfüzete.

A húgom arca egy pillanat alatt lángra lobbant. Arra vártam, hogy felháborodik, mert beleolvastam a legmélyebb gondolataiba, ő azonban lassan leült az ágyamra, és megvonta a vállát.

– Ha olvastad, akkor mindent tudsz.

Mellé fészkeltem magam, és mindketten a padlót néztük.

– De tőled szeretném hallani. Szégyelled?

Ránéztem, hogy egyetlen apró rezdülését se mulasszam el. Hiszen hazudni a szájával bárki tud, a tekintet azonban elárulja az igazságot.

– Nem. Egyáltalán nem.

– Akkor? – Nem felelt. Mély levegőt vettem, és úgy döntöttem, hogy az életemet kockáztatva, de ki fogom mondani a nyilvánvalót. – Neked tetszik Ben, és bármennyire is hadakozol ellene, meg piszkálod őt, csak befúrta magát a srác a fejedbe. Pont ez az, ami vonz benne: hogy ő talán más, mint a többiek.

– Talán – felelte nagyon halkan.

A hangja most is kedves volt, mégis gyenge. Szinte sosem hallottam ilyen megadónak. A lelkében vájkáltam, de úgy tűnt, hagyja.

– Tehát, igazam van? – firtattam tovább. – És nehogy egy talánnal akarj lerázni!

Zoé grimaszolva rám nézett:

– Ha válaszolok, akkor te is?

Összehúztam a szemöldököm. Valahogy rossz érzésem támadt a húgom arckifejezésétől.

– Miért gondolom azt, hogy ezt meg fogom bánni?

– Kate, válaszolok, ha te is! – erősködött.

Megadtam magam, és bólintottam.

– Oké! Kérdezz!

Zoé arcán szétterült egy mosoly, majd megbökött a könyökével.

– Szóval, mondd meg nekem, hogy milyen az ágyban Henry, mert erről semmit sem tudok.

– Milyen? – jöttem zavarba.

Nem hiszem, hogy pont most kellene erről beszélni. Zoé kérdése eléggé felkavart. Nem akartam arra gondolni, hogy milyen vele lenni. Az összes érzésem vele kapcsolatban keserű pirulaként akadt a torkomon. A pólóm alját kezdtem vizsgálni, a varrást babráltam rajta, mintha még sosem láttam volna.

– Aham! – vágta rá a testvérem. – Például, ugye másra is használja a nyelvét, nem csak beszédre?

Nevetett, de ennek ellenére továbbra is várta a válaszomat. Éreztem, hogy vörösödöm.

– Zoé…

– A választ, Kate!

Sóhajtottam, és Zoéra néztem.

– Másra is használja.

– Ééés?

A szívem kicsit gyorsabban dobogott, mert eszembe jutott, hogy mit csinált a nyelvével, és mit tettem én. Amikor egyik alkalommal, reggel bemászott az ágyamba, és gyengéden kényeztetett. Talán soha többé nem történik ilyen, mert a makacsságom elrontotta az egészet. Ezt nem árulhattam el Zoénak. Most az ő titka sokkal fontosabb ennél.

– És? Nagyon jó…

Zoé kuncogott, aztán a karomba kapaszkodott.

– Oké, Kate! Itt az én válaszom: tetszik Ben, tényleg. Akkor is, ha bunkónak tűnik.

– Pedig nem az! Mit tervezel vele?

A húgom szeme kikerekedett.

– Újabb kérdés. Oké, de akkor én is kérdezek!

– Henryről? – húztam fel a szemöldököm.

– Ki másról?

Mély lélegzetet vettem.

– Rendben. Kérdezz! – mondtam, mert tudtam, hogy ez a beszélgetés nem fog máshogy menni, csak úgy, ha kifaggat.

– Mondd csak, Kate! Olyan gyorsan mozgatja az ujjait, amikor elkalandozik a déli irányban, mint amikor videójátékozik?

– Kérlek…

– Jaj, Kate! Miért szégyellsz róla beszélni?

– Nem szégyellek – feleltem dacosan.

– Akkor miért nem válaszolsz? Gondolom, megcsúszott párszor az ujja, amikor a bugyidban matatott, neked pedig tetszett, nem?

– Igen, tetszett, nagyon is – feleltem annyira halkan, mintha attól tartanék, hogy lehallgatnak minket. Zavartan figyeltem a testvéremet, aki elégedetten bólintott.

– Nagyon helyes, bíztam benne, hogy jól teljesít.

– Most te jössz, Zoé!

– Az én válaszom nem olyan könnyű.

– Tudom – vágtam bele. – Az eljövendő múlt napjai.

Zoé értetlenül nézett rám, aztán legyintett. Nem érdekelte az x-menes hasonlatom.

– Kérlek, hagyd most a kocka dolgokat, majd Henryvel megbeszélitek, amikor már a sok szex után kifáradva szuperhősös filmeket néztek.

– Zoé, a választ! – sziszegtem.

Fejezd be! Ne kérdezz többet Henryről! Ne emlékeztess rá! – kiáltottam volna legszívesebben.

– Oké! Még nem tudom, mit akarok. Próbálkozzon csak, és hódítson meg! Küzdjön értem, akkor is, ha úgy látja, nekem ez nem jön be! Ez olyan nagy kívánság?

– Egyáltalán nem az.

Egymásra néztünk, a húgom megölelt, és halkan a fülembe súgott:

– Most szólok, ha Henry valamivel bántani akar, akkor szétrúgom a tökeit! Hidd el, nem fogom hagyni, hogy még egyszer sírj miatta! Érted?

Bólintottam.

– Most szólok, ha nagyon kegyetlen leszel Bennel, a sarokba állítalak! Ne bántsd! Nem ő a világot fenyegető fő gonosz! – szóltam most én is szigorúan.

Zoé őszinte mosollyal rám nézett, majd bólintott:

– Nem fogom bántani. – Egy pillanatra elhallgattunk mindketten, de magamon éreztem testvérem figyelő tekintetét. – Akkor a legfontosabb kérdés, Kate…

Elhallgatott, a csend köztünk szinte elviselhetetlen volt. Hallani lehetett, ahogy valaki elcsoszog az ablak alatt, az utcán pedig egy ember hangosan kiabált, és kristálytisztán felhallatszódott, amit üvölt: „Ne álljon a kapubeállóba, maga barom!”

Megsemmisülve emeltem fel a fejem, hogy tisztában legyen vele, tudom, mire akar kilyukadni: arra a tegnapi tornádóra, ami a mi kis paradicsomunkban történt Henryvel.

– Oké…

– Mi történt a vacsora alatt? Amikor visszajöttetek az étterembe, két idegen ült le az asztalhoz. Jóformán egymásra sem néztetek, és alig szólaltatok meg, pedig ma ebédelni is mész vele.

– Ebéd?

Zoé felhorkant.

– Igen, te lány! Ebéd, tudod, Pippel és Henryvel! Hát nem emlékszel?

– Henryvel? – pillantottam ijedten rá.

Zoé elhúzta a száját, majd megvonta a vállát.

– Aha! Bár Henryt nem láttam túl lelkesnek. Elárulnád, hogy miért?

Nagyot sóhajtottam.

– Mert veszekedtünk.

– Ez csodálatos! Remélem, nem a miatt a hülye Hardy-dolog miatt.

– De – húztam el a számat.

– Te nem vagy normális! Komolyan mondom, mindjárt megtéplek! Itt van ő neked, Kate. Erre vágytál… És egy baromságon összevesztek?

– De ő kezdte…

– Kate!

Valaki kopogott, ezzel megakasztva Zoé további szóáradatát. Nyilván nem akarta, hogy az egyik sarokban Henry duzzogjon, a másikban meg én.

– Te mész vagy én? – kérdeztem kissé megkönnyebbülve, hogy megúszom a további fejmosást.

A húgom összeráncolt homlokkal nézett rám:

– Menj te! Nekem most át kell gondolnom pár dolgot.

Aha, tehát tényleg agyalt.

A bejárathoz sétáltam, és a szívem izgatottan kalapált, mintha várna valamit vagy valakit.

Kinyitottam az ajtót, és ott állt Henry. Lesápadtam, amikor megláttam. Az arca gyűrött volt, a szeme fáradt. Látszott rajta, hogy hosszú éjszakája volt, talán neki is a gondolatai és elméletei börtönében, ahogy nekem. Ennek ellenére igyekezett mosolyogni.

– Szia, Kate!

– Szia!

– Beszélhetnénk… az estéről? – kérdezte, és idegesen a hajába túrt.

Zavartan bólintottam, és intettem, hogy kimegyek hozzá a folyosóra. Becsuktam magam mögött az ajtót, és kérdőn néztem rá. Annyira távolinak éreztem őt, mint még soha. Olyan volt számomra, mint egy idegen, akivel a buszmegállóban találkozik az ember, és megkérdezi tőle, elment-e már a busz.

– Oké, akkor beszéljünk! – adtam meg a kezdő lökést, és magamban minden rosszra felkészültem. Lehet, hogy ez az utolsó beszélgetésem vele?

– Tudod… Én szerettem volna… A francba is! Még többet szeretnék tőled.

– Többet?

Henry lassan pillantott rám, a gyönyörű szeme megmagyarázhatatlan érzelmektől csillogott. Magához láncolt, azt követelte, hogy ne nézzek máshova, csak rá. Ettől egészen elgyengültem, annyira, hogy a korlátban kellett megkapaszkodnom.

– Igen… És olyan dolgokat mondtunk egymásnak…

– Hülyeség volt! – vágtam közbe. Henry kérdőn nézett rám. – Az a pasi, direkt nem mondom a nevét, szóval csak egy színész, és ennyi, te viszont…

Henry most már kíváncsian méregetett, hozzá akartam érni, hogy ezzel nyomatékosítsam a szavaimat. Hagyta, hogy óvatosan megsimogassam az arcát, és a kezem ott maradjon.

– Én viszont? – kérdezte nagyon halkan.

A szeme kíváncsian kikerekedett (hogy lehet valakinek ekkora szeme?), az ujjai pedig addig keresték a kezemet, amíg meg nem találták, és egy halk sóhajjal nem fonódtak az ujjaim köré.

– Te viszont fontos vagy nekem. Csak makacs vagyok, és nem tudtam ezt elmondani neked. Haragudtam rád. Különben is… – Kicsit megenyhült, halvány mosoly futott át az arcán. A kezét a kezemre szorította. – Kevés ember miatt szoktam sírni, te viszont hamar elérted ezt nálam.

Szélesebb lett a mosolya, és a tenyerembe csókolt.

Csak egy póló és rövidnadrág volt rajtam, fázni kezdtem, és megremegtem, mire Henry levette a tréningfelsőjét, és gondoskodón a hátamra terítette. Hálásan néztem rá, átöleltem, egy kicsit megemelkedtem, hogy elérjem a száját, és megcsókoltam. Úgy éreztem, ezt megtehetem, és nem kell tovább magyarázkodnom.

Szenvedélyesen csókolt vissza, mégis lágyan, gyengéden: az ajka érintéséből megérezhettem egy sokkal mélyebb és titkosabb érzést, amit nevelgethetett magában. Érez! Valamit ő is érez! Nem gondoltam hosszas csókolózásra, ő viszont a kezével végigsimított a hajamon, miközben nyelve hegyét végighúzta az enyémen. Mindketten vigyorogtunk a csók közben. Aztán rám nézett, a homlokát az enyémhez nyomta:

– Nem tudtam, hogy bántalak ezzel – mormoltam mintegy bocsánatkérésképp.

– Talán nem is baj, hogy így történt, mert legalább tudom, mit gondolsz rólam, és ez sokat jelent. – Megdörzsölte a karom. – Gyere, menjünk be, mert megfagysz!

Tényleg nagyon fáztam, de még kint akartam vele maradni.

– Ne siessünk! – motyogtam.

– Miért? – kérdezte mosolyogva.

Csücsörítettem, mert nem akartam válaszolni. Azt akartam, hogy kitalálja. A szemébe néztem, és finoman a hajába túrtam, ebből azonnal megértette. Okos fiú.

– Szeretnél még csókolózni?

Lehunyt szemmel bólintottam, közel hajoltam hozzá, és éreztem, ahogy Henry a számra tapad. A karom egészen gyenge lett, amikor lecsúszott az ajka a nyakamra.

– Gyönyörű vagy, Kate. Most is… A vacsorán is az voltál – súgta a fülembe.

Még közelebb húztam magamhoz, és azt kívántam, bárcsak egyedül lennénk az egész világon, hogy ne legyen senki más, csak mi.

– Henry… – mormoltam, és ő lángoló szemmel nézett rám, talán az ő fejében is ugyanaz járhatott, mint az enyémben.

– Meg fogsz fagyni, menjünk be! Engedd, hogy felmelegítselek!

Megcsókolta a kézfejemet, és lassan a bejárati ajtó felé vettük az irányt. Pár egyszerű szó képes volt mindent megváltoztatni. Fontos nekem. Henry megértette, mit jelent ez.

Fontos vagy nekem. Az egész világot jelented. Ha felébredek, te vagy az első gondolatom, ha rád gondolok, máris mosolygok. Minden érdekel, amit teszel és amit mondasz, mert valahogy belenőtt a szíved a szívembe, és most már egyformán dobognak.

3. FEJEZET

A békülés után

Fogalmam sem volt, milyen lesz ez az ebéd Henry testvérével, Pippel, ahol majd a regényem sorsáról döntenek. Vajon mit fogok hallani? Pipnek mi lesz a véleménye a kéziratomról? Ha valóban tetszik neki, akkor mit tervez vele? Úgy gondoltam Pipre, mint jövendőbeli munkatársamra, és egyáltalán nem úgy, mint Henry testvérére. Muszáj volt így tennem, mert ez munka volt, egy tökéletes lehetőség a Joe-regénynek, így igyekeztem kivonni a Henryért való rajongásomat a képletből. Tudtam, hogy ott lesz velem, ezért meg kellett erőltetnem magam, hogy mint író jelenjek meg, nem pedig mint a „barátnő”, aki szótári értelemben, tökéletesen beleszeretett Pip bátyjába.

Amikor Henry értem jött, már készen álltam. Kivételesen hátrahagytam az XXL-es pulóveremet, mert úgy akartam kinézni, mint egy komoly író, és nem úgy, mint egy kockalány.

Kinyitottam az ajtót, és amikor Henry meglátott, halványan mosolygott.

– Újra szoknyában?

– Nagyon gáz? – kérdeztem halkan, miközben végignéztem a miniszoknyából és garbóból álló szerelésemen.

– Bolond vagy, Kate!? – súgta vissza, belépett az ajtón, és rám pillantott. – Szerinted megcsókolhatlak?

Éppen válaszolni akartam, amikor Zoé lesétált az emeletről. Henryt meglátva eszembe jutott, hogy talán ugyanaz jár a fejében, mint nekem, mégpedig, hogy miket is képes művelni a nyelvével. Könnyen mondhatott volna olyan megjegyzéseket, amikkel zavarba hoz, de nem tette.

– Helló, Henry! Indultok az ebédre?

– Nem kell rohannunk, van még egy kis időnk.

– Akkor, Kate, csinálsz kávét?

– Te nem tartasz velünk? – kérdeztem a húgomtól, és éreztem, hogy Henry ujjai a kezemre fonódnak.

Zoé kérdőn nézett a szemembe, majd amikor bólintottam, elindultunk a nappali felé. Készítettem kávét magunknak, a testvérem azonban nem kért semmit, hanem Henryvel beszélgetett.

– Egy ideje Londonban vagytok. Hogy érzed magad itt? – kérdezte Henry Zoétól.

– Elég kalandosra sikerült, az biztos – felelte a húgom, és hallottam, ahogy kuncog.

– Jól felforgattátok a ház életét.

– Ilyenek a Sztojka nővérek. De szerintem erre már rájöttél, ismered Kate-et.

Magamban könyörögtem, nehogy hozzátegye, hogy kívül és belül is. Szerencsére nem tette, csak sokatmondóan mosolygott. Henry bólintott, majd megköszönte a kávét. Leültem mellé, a lehető legszorosabban.

– Beszéltél azóta Pippel Kate könyvéről? – kérdezte Zoé.

– Szereti az infókat magában tartani – válaszolta Henry, miközben átkarolt. – Imádja várakoztatni az embereket.

A mellkasának dőltem. Nem tudom, miért voltam ideges, még Zoé előtt is, de megnyugtatott, hogy Henry simogatja a karomat. Aztán az ujjaink összefonódtak.

– Szerintem tetszeni fog neki – jelentette ki Zoé. – Kate ügyesen ír.

– Tudom – mondta Henry. Éreztem, hogy engem néz. – Nagyon büszke vagyok rá.

Felpillantottam, és a szememmel kérdeztem tőle: „Tényleg?”, mire azt felelte a tekintetével: „Naná!”. Közelebb hajolt, és egy gyors csókot nyomott a számra. Vágyakozva és szerelmesen néztem rá, és ezt bizonyára Henry is érzékelte, mert gyengéden megsimogatta az arcomat.

A testvérem kedvesen ennyit mondott:

– Végre! Azt hittem, hogy titkolóztok még előttem is.

– Előtted nem fogunk – felelte Henry. – Tudjuk be annak a hölgy idegállapotát, hogy izgatott az ebéd miatt. Igaz?

Úgy feleltem, hogy a fejem a mellkasán pihent.

– Mondhatni.

Zoé felnevetett:

– Mondhatni? Ritka, hogy ilyenkor Kate csak ennyit mond.

Halványan elmosolyodtam. Egyáltalán nem volt erőm visszavágni Zoénak, mert Henry itt volt velem, magamba szívtam az illatát, ami körülölelt, és semmihez nem volt fogható. Aztán Henry tenyerét vizsgáltam, azt kívántam, bárcsak belecsókolhatnék, és inkább ne menjünk sehova, de ott volt nekem Joe is!

Hogy is feledkezhettem meg Joe-ról?!

– Induljunk, Kate! – mondta halkan, és megcsókolta a homlokomat. – Pip vár minket.

Olyan lassan álltunk fel a kanapéról, mintha mázsás sziklák húztak volna vissza.

Mielőtt elbúcsúztunk Zoétól, a húgom megragadta a csuklómat, majd visszarántott a bejárati ajtónál:

– Odáig van érted, látom – mondta halk, boldog hangon.

Azt hiszem, ennél hatalmasabb és örömtelibb dolgot nem is mondhatott volna abban a pillanatban. Ez még a Joe-nál is fontosabbnak tűnt.

4. FEJEZET

Pip ajánlata

Ben vitt minket kocsival a Park City Grand Plaza Hotelbe. Előtte még tartottuk a látszatot, hogy csak barátok vagyunk, mert mindketten így láttuk jobbnak. Henry előreült, én pedig Ben mögé, hogy ha csak egy kicsit is oldalra fordítja a fejét, láthassuk egymást. Sűrűn nézett ezért Ben felé, mintha nem bízna abban, hogy tudja-e az utat. Úgy figyeltük egymást, mintha ezek lennének az utolsó pillanataink az életben, ezt pedig ki kell használnunk.

– Szólj, ha végeztetek, és jövök! – mondta Ben.

– Szólni fogok – felelte Henry, amikor kiszálltunk a kocsiból a robusztus fehér épület előtt. A hotel a Lexham Gardens magánparktól nem messze állt a belvárosban, sorházakkal körbevéve.

– Visszamegyek a lakásba – folytatta Ben, mintha magyarázkodnia kellene, hogy pontosan mivel tölti ezt az időt. Henry bólintott, de mielőtt elindulhattam volna, Ben intett nekem, hogy várjak egy pillanatot.

– Kate – súgta –, segítened kell. Zoé… elmondta, mi történt köztünk?

Furcsa volt így ránézni, hogy tisztában voltam mindennel, túlságosan is. Zavarba ejtett, hogy minden részletét ismertem a tegnap estének.

– Igen… mit tervezel?

– Harcolnék érte.

– Tökéletes válasz! Segítek, csak szólj, de úgy, hogy Zoé ne tudja meg, mert mindketten komoly bajban leszünk, és a végén kizár a lakásból.

Ben halványan mosolygott, biccentett, majd visszaült a kocsiba, és elhajtott.

A hotel előtt állva Henry megsimogatta a hátam, majd rám nézett:

– Pip előtt is titkoljuk?

– Most igen, itt nem mi vagyunk fontosak, csak a Joe-regény.

Szélesen mosolygott, mert tetszett neki, amit mondtam.

– Mi – ismételte meg, azután még szélesebb mosollyal közölte: – Azt tudod, hogy most nagyon közel vagy ahhoz, hogy csókolózzak veled fényes nappal a tömött utcán?

– Még szerencse, hogy csak közel vagyok, és nem teszed meg – válaszoltam csipkelődve.

Gyengéden a fenekemre csapott.

– Sipirc, Kate! Mielőtt tényleg megteszem.

Kinyitotta nekem a hotel ajtaját, előreengedett. Ezek a kicsi gesztusok nagyon tetszettek, nem is emlékszem, hogy valaki tett-e ilyet az életemben. Megálltam a hallban, a padló olyan fényes volt, hogy szinte bántotta a szememet. A falakat aranyozott tapétával vonták be.

– Most merre? – néztem kérdőn Henryre.

– Gyere!

Megfogta a kezemet, és vezetni kezdett. Csak akkor engedett el, amikor az étteremhez értünk. Ez a mozdulat azonban természetes volt, és nem tűnt fel nekünk.

Az étterem elegánsan letisztult volt, a maga egyszerű, kerek asztalaival, bézs színű falaival. A hatalmas ablakokból áradt a tompa londoni napfény.

– Ideges vagy? – kérdezte.

– Egy kicsit.

– Hé, ott van Pip!

Bólintottam, de közben az járt a fejemben, hogy oké, Pip az, de a könyv miatt van itt. A Joe olvasása után találkozom vele, és most vagy az egekig emeli a dicséretével, vagy porig alázza.

Az egyik sarokban várt ránk. Szerencsére nem öltözött ki, egyszerű pulcsit viselt és sötét farmert. Amikor észrevett minket, felugrott, és intett felénk. Magamban vigyorogni kezdtem, hogy Pip majdnem felborította a fehér abroszos asztalt.

– Sziasztok!

– Szia, Pip! – köszönt Henry.

Hülye bazsalygás ült Pip arcára, amitől picit ideges lettem. Nézett minket, és láttam rajta, hogy folyamatosan analizál. Talán ezért volt, hogy olyan halkan feleltem neki:

– Szia…

– Rendeltem nektek, ha nem gond. Tudom rólad, Kate, hogy szereted a pizzát és a tésztát, itt pizza nincs, szóval tejszínes, csirkés tésztát kapsz, aminek van valami spéci neve, de már elfelejtettem.

– Nagyon jó lesz, kedves tőled!

Pip bólintott:

– Henry ugyanazt eszi, amit én, steaket. Jó lesz?

Az étteremben finom illatok szálltak, távolról hallani lehetett az evőeszközök csörömpölését.

– Elolvastad? – tette fel a tízmilló fontos kérdést Henry, miközben mindhárman leültünk az asztal mellett várakozó, bársonyhatású anyaggal borított székekre.

– Persze.

– Akkor gyerünk! Ne húzd az időt, ahogy szoktad! – siettette Henry.

– Nem is akarom. Tehát, Kate! Nem tudom, mi a szándékod ezzel a történettel.

Nagyot nyeltem, miközben a vizespohárral játszottam, hogy lefoglaljam a kezemet.

– Azt tudod, hogy egy másik történetem szerződésben van egy kiadóval, de a Joe-sztorival nem voltak ilyen terveim, ő csak úgy „lett”.

– Csak „lett”?

Lesütöttem a szemem a válasznál. Túl kínos lett volna bevallanom, hogy Henry miatt született Joe karaktere.

– Meg kellett írnom. Valamiért…

– Jól tetted, hogy megírtad… Valamiért… Mert nagyon élveztem a történetet. Komolyan. Tetszik nekem ez a fickó.

– Komolyan mondod?

– Természetesen! De mielőtt tervezgetnénk, először mesélj nekem Joe-ról.

Mielőtt belekezdhettem volna, meghozták az ebédet, és Henry figyelmesen öntött nekem limonádét egy kancsóból.

– Amikor Joe-t kitaláltam, akartam egy olyan hőst, aki nem is jó, és nem is rossz. Pontosan középen áll, de minden tettét meg lehet érteni, minden gonosz lépésére van magyarázat. Végül is az egész történetet úgy próbáltam alakítani, hogy ne legyenek kifejezetten rossz és jó szereplők benne, ahogy a valóságban sem minden fekete és fehér. És hogy miért van ennyi idősík a történetben? Mert végig kell járnia a történelem minden borzalmas fordulópontját, elvégre annak idején Joe gengszterfőnök volt, és azt is mondhatjuk, hogy így kell vezekelnie. De sosem fog meghátrálni vagy megijedni, tök mindegy, hogy milyen nyáladzó, egyszemű szörnyeteg figyel rá a sarokból.

– A helyi menő csávó – állapította meg Pip. Én nevetni kezdtem, de Henry rászólt:

– Pip!

– Jól van, bocs! Kate, folytasd!

– Tehát erős történelmi háttér szükséges Joe-nak, aki nem csupán egyszerű időutazó, és nem is az a célja, hogy megváltoztassa a történelmet. Nem lehet azt kérni tőle, hogy gátolja meg Kennedy lelövését. Joe a kis emberek hőse lesz, és minden idősíkon megtalálja azt az embert, aki akár ő is lehetett volna, és az a célja, hogy ennek az embernek segítsen, hogy ne kövesse el azokat a hibákat, amiket Joe tett vagy tenne. Éppen ezért Joe mindig magányos, mert mindig másokon segít, mások életét teszi jobbá, miközben ő maga sosem lehet boldog.

– A zsebórával mi a helyzet? – kérdezte Pip, és egy nagy darab marhahúst tömött a szájába.

– Igen. A Sátán zsebórája azért van a hátára tetoválva, nehogy elhagyja. Bár Joe nem az a dolgokat elhagyó típus.

Pip elégedetten hümmögött, és hátradőlt a székben, majd Henryre pillantott. Megfagyott bennem a vér. Sokat beszéltem? Henry engem nézett gyengéd mosollyal.

Akkor most mi van???

– Oké, Kate! Mondom az ajánlatomat. – Izgatottan nyeltem egyet, és kissé előrehajoltam. – Látok benne lehetőséget. Ezt Henry már tudta, mert nemrég beszéltem vele.

Henryre néztem, hogy a tekintetemmel leszúrjam: „Szólhattál volna!”

– Keresek stúdiót hozzá – folytatta Pip –, de nem lesz gyors menet. Ne várj hirtelen csodát! – Megértően bólintottam: persze, semmi kapkodás. – Lehetséges, hogy belenyúlnak a történetedbe, és kiszednek belőle ezt-azt. Nagy fantáziád van, Kate, és ez nem minden esetben jó a filmeseknek. De meg fogjuk találni a tökéletes helyet a regénynek.

Akaratlanul is vigyorogni kezdtem, és megfogtam Henry kezét. Kiét másét is fogtam volna meg, ha nem azét az emberét, akit egyre jobban szerettem?

– Ez hihetetlen! Úgy érzed, hogy Joe története erős?

Pip bekapott egy falat ételt, majd bólintott:

– Az. De mondom, ez nem egyszerű.

– Értem.

– Azt mondtad, van folytatása. Azt is ideadod?

Szégyenlősen ingattam a fejem.

– Úgy terveztem, de… még nem kezdtem hozzá…

– Okééé – húzta el a száját Pip, de mosolygott. – Akkor azt javaslom, hogy kezdd el, én pedig ezt meg sem hallottam. – Ezután Henry felé fordult. – Figyeld, hogy Kate írjon. De mit beszélek? Inkább távolról figyeld!

Kérdőn néztem Pipre.

– Hogyan?

– Abbahagyhatjátok a színlelést. Már az első találkozásunkkor láttam, hogy van valami köztetek.

– Szerencsére! – sóhajtott fel Henry. – Akkor vége a hivatalos munkaebédnek?

– Miért? Átölelnéd a barátnődet?

– Kit? – kérdeztem megdöbbenve Henryt.

Közel hajolt hozzám, és széttárta a karját, miközben fancsali arcot vágott:

– Tudod, ezt mifelénk így hívják.

Pip nevetett, aztán Henry is, és belecsókolt a hajamba.

Természetesen a kisördög a lelkem mélyén nem nyugodott. Ahogy korábban, most is felütötte piszkos kis fejét, hogy belém fúrja a kétkedést. Vajon Pip azért teszi mindezt, mert a bátyjával kavarok? Ha valamelyik stúdió rábólint a regényemre, nem az fog minden embernek eszébe jutni, hogy Henry juttatott el ide, mert saját erőmből sosem sikerült volna? Henry Marshall a csajának filmet csinál. Ennél rosszabb nem is lehetne, és ez Henrynek sem lenne jó.

Aztán ránéztem, ahogy büszkén figyelt, és kiolvastam a szeméből, hogy mindez nem elfogultságból vagy szívességből történik.

Pipnek és neki is tetszik a regényem, ezt pedig nem volt szabad túlpörgetnem magamban. Megszorítottam Henry kezét, és a kisördögöt visszazavartam a lelkem mélyére, ahonnan előmászott.