Családomnak

Megtett utunk olyan kevés,

a tévedésünk oly temérdek.{1}

Prológus

Egyszer volt, hol nem volt, egy réges-régi, messzi királyságban élt egy kislány, aki éppen úgy nézett ki, mint a porcelánbabája. Ugyanolyan rozsdaszőke volt a haja. Ugyanolyan sötét a szeme. A kislány anyja is alig tudta őket megkülönböztetni egymástól. A kislány sosem vált meg a babájától, mindig ott volt mellette, hogy távol tartsa a sok-sok testvérkéje mocskos kis kezétől.

A család egy halvány rózsaszín házban élt a folyóparton, és esténként a gyerekek összegyűltek az öreg sparhelt körül, ott hallgatták az anyjuk meséit. A mesék még távolabbi királyságokról, még régebbi időkről regéltek, akkoriból, amikor voltak még királyok és királynők, akik igazi palotákban éltek; a mesék arról szóltak, hogy miként sodorta el az éjsötét tenger a palotákat. A sok-sok testvér lassan mind elaludt a mesék hallgatása közben, és ilyenkor az anya az ölébe vette a kislányt és annak babáját, és tovább mesélt, de már a lány apjáról. Neki is ilyen rozsdaszőke volt a haja, ilyen sötét a szeme, egy másik távoli királyságban, nagyon-nagyon régen.

De egy este vacsora után, ahogy a tűz pattogott a sparheltben, a szamovár dalolt, az anya mesélt, és a gyerekek hallgatták, léptek zaja hallatszott a ház előtt. Topp-topp-topp.

Kopogtattak a halvány rózsaszín ajtón. Kopp-kopp-kopp.

Egy férfi hangja zendült, színtelenül.

– Kinyitni-kinyitni-kinyitni!

Az anya ajtót nyitott. Két férfi állt az ajtóban, fegyverrel a kezükben.

– Velünk jössz! – mondták a férfiak az anyának.

Az anya lehajtotta a fejét, hogy a gyerekei ne lássák őt sírni. De a szamovár már nem dalolt, és a tűz sem pattogott, a történetet sem mesélte senki, és a sok-sok kistestvér hallotta, ahogyan anyjuk könnyei koppannak a padlón. A kicsik a férfiak felé rohantak.

Állj-állj-állj!

Bumm-bumm-bumm!

A kistestvérek is a padlóra hullottak, mint az anya könnyei. Kis testük olyan némán és mozdulatlanul hevert, akár a baba a lány kezében.

– Az az utolsó? – kérdezte az egyik férfi a másiktól, és közben a kislányra mutatott, aki nem mozdult a sparhelt mellől.

– Azok ott csak babák! – felelte a másik férfi.

A férfiak magukkal vitték az anyát. Lépteik zaja elhalkult. Topp-topp-topp… Az anya kiáltásai egyre távolodtak, térben és időben. Ne-ne-ne… A kislány ismét lélegezni kezdett. Beszívta, kifújta, beszívta. A babával a kezében felállt, és átsétált a vérvörös padlón, átlépett a vérvörös testvérkéi fölött, kiment a vérvörös ajtón, ki a vérvörös házból, le a vérvörös folyóhoz. El is felejtette megmosni vérvörös kezecskéit.

Félt a férfiaktól, ezért a lány nem maradt a vérvörös folyó közelében, és nem maradt még azon a vidéken sem. Félt a férfiaktól, ezért annyi éven át, minden utazása során magánál tartotta a babát. De túl sokáig tartotta magánál, olyan sokáig, hogy már ő maga sem tudta önmagát és a babát megkülönböztetni egymástól. Olyan sokáig, hogy már maga sem volt biztos abban, hogy ő-e a lány; hogy ő-e az, aki él.

Első rész

Első fejezet

Rosie

London, 1991 júniusa

A férfi, akit eljöttem meghallgatni, csaknem százéves már.

Haja hófehér, teste szikár, ifjúkori mozisztár-jóképűségéből épp csak egy cseppnyi látszik még, ahogy ül egyedül a színpadon, és a térdén dobol ujjaival. Fölszegett állal, kemény pillantással méri végig a tömeget, a későn érkezőket, akik bocsánatkérő mosollyal, félszegen ácsorognak a sorok között. A fiatal párt, akik magukkal hozták a gyerekeiket, egy kislányt, aki a lábát lógázza, és a valamivel idősebb kisfiút, aki mozdulatlanul, meredt arccal nézi őt. Engem.

Ha két idegen pillantása összeakad egy zsúfolt teremben, általában valamelyikük vagy mindkettőjük gyorsan félrenéz, de mi nem tesszük. Egyikünk sem.

Alekszej Ivanov ma este a memoárjából fog felolvasni, a vékony, vörös kötésű könyvből, ami a széke mellett álló asztalon pihen. Olyan sokszor olvastam már, hogy vele együtt mozdul a szám: Egy domboldal eltűnik a szemünk elől, és eltűnnek a hangok is… olyanok vagyunk, akár a hajótöröttek, akik egyetlen törmelékbe kapaszkodva lebegnek kifelé a tengeren, és hátrahagynak mindent, ami valaha is az emberiséghez kötötte őket…

Alekszej feláll.

– Köszönöm mindenkinek, hogy eljött – mondja leheletnyi akcentussal. – Elkezdem.

Az utolsó bolsevik beszámoló arról, hogy miként dolgozott az író Sztálin Fehér-tengeri csatornájának építésén, novellák formájában megírva, hogy az olvasónak legyen alkalma levegőhöz jutni olvasás közben. Alekszej ma azt a történetet választotta, amelyben csapata egy kudarcra ítélt küldetésben nekivág a kegyetlen téli vadonnak, hogy megépítsenek egy utat, amit soha, senki nem fog használni. A gödröket, amelyeket ásnak, a rabok saját maguknak ássák. Az lesz majd a sírjuk…

Izzad a tenyerem, a lábujjaim bizseregnek a csizmában. A mellettem ülő középkorú férfi szorosabbra húzza magán a kabátját, míg előttünk a kislány abbahagyja a láblógázást, kihúzza magát, és meredten figyel, akár csak a fivére.

Az emberekkel zsúfolásig telt előadóteremben Alekszej Ivanovnak sikerült kioltania a sajátján kívül minden más hangot.

A történet végére ér, és becsukja a könyvet.

– Kérdezzenek bátran! – mondja.

Lábak csosszannak, halkan. Valahol hátul köhint valaki, egy baba sírni kezd. Az anyja azonnal elkezdi csitítani. Alekszej kényelmesen hátradől a székében, amikor a mellettem ülő férfi hirtelen felemeli a kezét.

Alekszej szélesen elmosolyodik, és a férfi felé int.

– Tessék!

– A kérdésem kissé személyes – szólal meg a szomszédom vaskos, skót akcentussal. Fészkelődik kicsit a székében. – Remélem, nem bánja…

– Kérem!

– A visszaemlékezést olyasvalakinek ajánlja, akit csak úgy nevez, „Kukolka{2}”.  Megosztaná velünk esetleg, hogy ki is volt ő valójában?

Alekszej Ivanov arcáról lefagy a mosoly. Anélkül az arca már nem a híres disszidáns íróé, a népszerű történészé. Így csak egy öregember, akit több mint kilenc évtizednyi élet súlya terhel. Ismét körbenéz a teremben, éppen, amikor a baba, ott valahol hátul, ismét felsír.

Alekszej egy pillanatra ismét rám villantja a tekintetét, mielőtt a férfi szemébe néz.

– Az ő nevét soha nem mondom ki hangosan – mondja. – Ha megtenném, üvöltve tenném.

Felállok a helyemről, és a színpad felé indulok. A közönség lassan kifelé szállingózik, de Alekszej még ott van, a szervezőkkel beszélget, fog kezet. Minden írását olvastam, többnyire a Bodleian valamelyik olvasószobájában görnyedve, és ez az eredménye azoknak a dohszagú óráknak, annak a mélységes csendnek; bármennyire is emberi az előttem álló alak, Alekszej Ivanov szinte mitológiai figurává vált a szememben. Legendává.

– Helló! – mondja, miközben felém fordul. A mosolya olyan hatással van rám, akár egy reflektor fénye.

– Nagy élvezettel olvastam az írásait, Mr. Ivanov – mondom, amikor végre meg bírok szólalni. Talán az „élvezettel” nem a legmegfelelőbb jelző, de ő bólint. – A történetei inspirálóak.

Előre elterveztem, hogy ezt fogom mondani, de csak miután már kimondtam, jövök rá, hogy milyen komolyan is gondolom ezt.

– Köszönöm! – feleli.

– A nevem Rosemary White. Rosie. Láttam a hirdetését Oxfordban, ott csinálom a kisdoktorimat. – Köhintek. – Kutatóasszisztenst keres a nyárra?

– Így van! – erősíti meg kedvesen. – Olyasvalakit keresek, aki velem tartana Moszkvába.

Kicsit lazul a szorításom a kézitáskámon.

– Érdekelne a pozíció, ha még nyitott.

– Bizony az!

– Nincs sok tapasztalatom az ön szakterületén, de folyékonyan beszélek oroszul és angolul…

– Csütörtökön Oxfordban leszek – vág közbe. – Mit szólna, ha találkoznánk? Szívesen mondanék többet a feladatkörről.

– Az remek lenne, köszönöm, de holnap Yorkshire-be utazom, látogatóba a vőlegényem nagymamájához. Egyedül él, így minden hónapban elmegyünk hozzá. – Fogalmam sincs, miért untatom fölösleges részletekkel az életemről. – A hét végére viszont visszaérek.

– Akkor találkozzunk a hétvégén – mondja. A hangja lágy. Körülöttünk mindenfelé emberek beszélgetnek és nevetgélnek, amit kellemes alapzajként érzékelek, de Alekszej tekintetében van valami, amitől hirtelen úgy érzem, metsző szél ellen kell védekeznem. Talán csak a novella hangulata miatt van, amit felolvasott, a Fehér-tenger jellemzése, a kihalt utak, a hosszú telek talán túlságosan is magukkal ragadták a képzeletemet. Az is lehet, hogy az emberek csak ezt látják, amikor a szemébe néznek.

Jóval azután érek vissza anyám lakásába, amikor le szokott feküdni aludni, de valami hang hallatszik a hálószobájából, valami halk nyöszörgés.

Bekopogtatok az ajtón.

– Anyu? Még ébren vagy?

Újabb érthetetlen nyöszörgés a válasz.

Benyitok az ajtón. Anyu hálószobája koszos és szomorkás, pont olyan, mint ő. Mosdatlanul, mozdulatlanul ül a párnáira támaszkodva az ágyban, és vodkaszag árad belőle. Legalább havonta egyszer eljövök hozzá, és nála maradok egy-két éjszakára itt, Londonban. Mostanában gyakrabban látogatom, mégis, mintha egyre kevésbé ismerne meg. Anyu nem hagyta abba az ivást akkor sem, amikor az orvosok azt mondták, a mája biztosan fel fogja adni a szolgálatot, már elégtelenül működik, már feladta a harcot. Most is részeg.

– Egy felolvasóesten voltam – mondom. – Megvártál engem ébren?

Sárga szeme körbejár a szobában, mire rám talál – éppen szemben állok vele.

– Nos, akkor jó éjt! – Megigazítom a tablettaadagoló dobozt az éjjeliszekrényén, majd a nadrágomba törlöm a kezemet. – Szeretnéd, hogy felébresszelek reggel? – Várok egy pillanatot. – Reggel korán elutazom Yorkba, emlékszel?

Beszívja sovány arcát, és a lepedőt markolássza támaszt keresve. Azt akarja, hogy közelebb menjek hozzá. Óvatosan leülök az ágy végében.

– Raisza – motyogja.

Raisza. A név, amellyel születtem. Mostanra olyan érzésem van, hogy ez is csak egy tárgy, mint az összes többi – a ruháim, a könyveim, minden, ami engem jellemzett –, amit hátrahagytam Oroszországban. Már csak anyám használja.

Amikor majd meghal, magával viszi ezt is a sírba.

– Tudom, mit tervezel – mondja. Légzése szaggatott, erőltetett.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz.

– Dehogynem, tudod te. – A tekintete rátalál a szememre, de képtelen fókuszálni. – Próbálsz visszajutni Moszkvába!

– Ezt meg honnan…

– Hallottam, amikor a külképviselettel beszéltél telefonon. Miért tagadják meg tőled a vízumot? Amiatt, amit tanulsz? – Próbál nevetni. – Remélem, soha nem engednek oda.

– Amiatt a káosz miatt van, amit a papírjainkkal műveltél, amikor ideköltöztünk! – vágom rá kissé ingerülten. – Mindig is vissza akartam térni, csak egyszer, hogy megnézzem magamnak a helyet. Azt gondoltam, úgy lesz a legjobb, ha még azelőtt megyek, hogy összeházasodnánk Richarddal. Túl akarok lenni rajta.

– Hazudsz nekem, Raiszocska. Azt az embert akarod megkeresni.

Részegebb lehet, mint valaha, ha szóba hozza azt az embert. Tizennégy évvel ezelőtt, amikor a rozoga Aeroflot gép fölemelkedett a vérvörös égbe, és London felé indult, rá mertem nála kérdezni. Anyu csak nézett, egyenesen előre. Ez volt a válasza: Nem volt semmiféle ember. Csak álmodtam. Lehet, hogy mindent csak álmodtam.

– Ha most elmész, mire visszatérsz, már nem leszek itt – mondja.

– Anyu, kérlek, ne mondj ilyeneket! Ha hagynád, hogy mi…

– Úgy érted, ha hagynám, hogy ő. Ő, a becsületes vagyonával. Azt hiszi, jobb nálam.

– Micsoda? Most Richardról beszélsz? Richard nem gondolja, hogy…

– A babák! – Kitágul a pupillája. – Mit tervezel a babákkal, miután meghalok? Szabad megkérdeznem?

Válaszra nyitom a számat, de inkább becsukom. Most már biztos, hogy csak a vodka beszél belőle. A babák? Még soha nem gondoltam rá, hogy mihez kezdek majd a régi porcelánbaba-gyűjteményével. Merev arcukkal, semmibe meredő tekintetükkel olyanok, akár az élőholtak hadserege. Szerencsére egy polcon tartja őket a nappaliban, így nem lehetnek tanúi ennek a beszélgetésnek. Nem látják, ahogy megingok.

Miután bedobott pár kupicával, anyu gyakran leül eléjük, és beszél hozzájuk.

– Még nem tudom – felelem, de anyu ekkorra már elbóbiskolt.

Reggel fél nyolckor anyu még alszik. Az arca fénylik a verejtéktől, de olyan nyugodtnak, olyan békésnek tűnik, hogy arra gondolok, talán végleg elaludt. Megérintem a csuklóját, és gyengén ugyan, de sikerül kitapintanom a pulzusát. Ezután automatikusan az éjjeliszekrényhez fordulok, hogy megigazítsam a gyógyszeradagolóját – mindig fölborogatja, amikor a következő ital után tapogatózik –, de a felületet letakarította. Nincs doboz. Nincsenek összegyűrt számlák sem, sőt, még üvegek sem. Most nincs ott más, csak egy bőrkötéses notesz.

Nyitva van, a papírja olyan sárga, mint anyám bőre.

A gyomrom megremeg az izgalomtól, ahogy fölé hajolok. A dőlt cirill betűs kézírás megfejthetetlen macskakaparásnak tűnik. A folyóírás kicsit sem hasonlít az orosz nyelvű könyvek és az utcatáblák nyomtatott betűire. Alig tudom kibetűzni az első pár sort:

Tanács az Olvasónak:

Ezeket a meséket nem sorban kell olvasni

– Raisza?

– Anyu! – felelem riadtan. – Csak belenéztem a… mi ez? Lejegyezted a meséidet?

A levegőt markolássza az irányomba, így megfogom a kezét.

– Én… – Valami, talán a májából feltoluló epe olyan magasra kúszott anyám torkában, hogy elnyomja a hangját. – Én… neked, Raiszocskám. Vidd magaddal! Olvasd el, kérlek! Ígérd meg nekem!

– Megígérem. Hadd hozzak egy kis vizet, anyu. – Próbálok elhúzódni, de most már ő fogja az én kezemet. A tenyerünk mintha összeragadt volna.

– Sajnálom.

Szeretném elmondani, hogy én is sajnálom. Sajnálom, hogy én vagyok az, akivel kikötött itt. Sajnálom, hogy engem nem tudott maga mögött hagyni, mert ha így lett volna, talán azt a férfit is képes lett volna maga mögött hagyni. De sajnos túlságosan nagy gyakorlatom van abban, hogy miként ne mondjuk ki a dolgokat hangosan. Ezt anyutól tanultam. Nem tudom magamról lerázni. Minden, amit soha nem mondtunk ki, most ott lebeg körülöttünk a levegőben, olyan sűrűn, akár az elmúlás szaga, ami a furcsa kis noteszből árad.

Vagy talán abból, ami az anyámból még megmaradt.

– Ígérd meg! – ismétli.

– Megígérem.

– Szeretlek, napocskám. – A szeme résnyire szűkül. – Álmos…

– Anyu…?

Elengedi a kezemet, és érthetetlenül motyog magában.

A homlokom az üvegnek támasztom, miközben a vonatom lassan maga mögött hagyja a King’s Cross állomást. Richard már Yorkban van. Szép, hosszú autóút is vár még rám a nagymamája villájáig, ami az északi lápvidék megfoghatatlanságában áll, vagy inkább lebeg. Richard és én ott tervezünk összeházasodni az ősszel. Anyu sosem járt még ott, de biztos imádná, hogy egyik nap durva és haragos a ház, a következőn viszont bájos, és kissé szélfútta. Pont olyan, mint a tájak a meséiben.

A füzet most a kézitáskámban pihen. Megtartom az ígéretemet, de mindig is utáltam a történeteit.

Ez az egyetlen dolog, amiben élénkebbé válik egy ital után, és nem tompábbá. Furcsa kis történetek ezek, minimesék, gyakran némi rémálomszerű beütéssel. Nagyjából mindegyik a kedvenc bevezetőjével indul: Egyszer volt, hol nem volt, réges-régen, egy messzi-messzi királyságban. Ez a sor bizony nem véletlen. A nagy része annak, ami az anyám volt, már messze van, és rég elmúlt.

Miközben Charlotte azt mutatja éppen, hol lesz majd a zenészek számára kijelölt hely, és utasít bennünket, hogy a közelébe se menjünk a rózsakertjének, hirtelen jeges fuvallat söpör végig rajtunk. Megborzongok, és összetalálkozik a tekintetem Richard nagyanyjáéval, akinek pillantása éppen olyan jeges, mint a szél.

– Nem találod megfelelőnek? – érdeklődik.

– De, ez… ez gyönyörű.

Richard kibújik a kabátjából, és a vállamra teszi. A hátsó bejárat felől közelítjük meg a házat. Charlotte kutyája, egy bokáig érő terrierféleség az ajtóban ugrál fel-alá, mint valami mechanikus játék, és fejhangon csahol. Charlotte rosszallóan összepréseli az ajkait. A kutyája általában a nappaliban található a párnák között, ahogy egy tálcányi finomság felé szimatol. Nem az a fajta kutya, ami kifelé vágyakozna. Sőt, sokan nem is neveznék igazán kutyának.

– Csak nem adtál neki egy kis kávét? – viccelődök Richarddal. – Vagy egy kis…

Fokhagymát.

A levegőben fokhagymaszag terjeng, erősebben, mint normális lenne, talán a szél miatt. Egy pillanatra megrémülök, hogy talán belőlem árad, miután a héten anyámmal voltam, mert anyu mindenbe tesz fokhagymát, amit elfogyaszt. Talán még az italába is. Kamaszként gonosz kis megjegyzésekkel piszkáltam emiatt: Talán hiánycikk volt gyerekkorodban a fokhagyma, vagy ilyesmi? Ő válaszként úgy nevetett, mintha viccelnék, és nem úgy, mintha be lenne rúgva.

Nem vicceltem.

– Ro? Jól érzed magad? – aggodalmaskodik Richard.

– Talán a rózsák miatt van? – firtatja Charlotte. – Most a legerősebb az illatuk.

– Azt hiszem, csak fázom kicsit.

A kutya még mindig ugat, most már hisztérikusnak tűnik.

– Nem tudom, mi üthetett belé. – Charlotte egyik kezét a brossához emeli. – Elmennél megnézni a főbejáratot, Richard? Lehet, hogy látogatónk érkezett.

Összehúzom magamon Richard kabátját. Igen, van itt valaki, pont itt, a hátsó bejáratnál. Egy látogató, aki megzavarta a szőnyegcirkáló délelőtti álmát; valaki, aki valószínűleg figyelt bennünket Charlotte kertjében. Egy látogató, aki gyakran felbukkan Oxfordban is.

Zója.

Richard eltűnik a ház sarkánál. A kutya elcsendesedik, valószínűleg elégedett, hogy a kis előadásával elérte a kívánt hatást.

– Úgy érzem, valami nem stimmel ma veled, Rosie – jegyzi meg Charlotte. – Nem vagy teljesen önmagad – cicceg.

A hangban benne van minden, amit rólam gondol, egyetlen szótagba gyúrva. Nem hinném, hogy olyasvalakit képzelt el a kedvenc unokája mellé, mint én, de valószínűleg tudja, hogy rosszabb is lehetne a helyzet. Cö-cö.

Újabb „cö” száll felém, mivel nem válaszolok azonnal. Próbálnék mosolyogni rá, de ő nem viszonozza a gesztust. Ugyan mit vár tőlem, talán kérjek bocsánatot, amiért nem vagyok önmagam? Ki az a Rosie, aki teljesen önmaga? Ki az a Rosie, akinek a neve nem is volt mindig Rosie? Valami megvillan néha Charlotte reakcióiban, amiből azt sejtem, tudja, hogy a történetem nem egészen kerek. Ugyanakkor ő az, aki rózsanevelő özvegységbe menekült, távol mindenkitől, akit ismer, messze futott a régi házaséletétől. Talán az ő története sem teljesen kerek.

– Az anyám lehet az oka. Ő… ő nincs jól.

Charlotte kihúzza magát.

– Hát persze. Richard említette is. Milyen borzasztóan nehéz ez a családnak! Vallásos az édesanyád?

– Neki… megvan a maga hite – felelem. – Hisz a lélekben.

Anyu egy időben eltökélte, hogy engem és Zóját is hívővé fog tenni. Minden áldott este megpróbált megtéríteni bennünket, ült az ágyunk szélén, és simogatta a kedvenc hálóingét (az egyetlen ruhadarabot, amit manapság visel). Az emberi lélekkel kapcsolatos némely állításához komoly erkölcsi leckét kapcsolt. A többi inkább csak keszekusza, morbid babona volt, olyasmi, amikkel a gyerekek ijesztgetik egymást a játszótéren.

Én semmit sem hittem el az egészből.

A kutya mostanra dermedten hallgat.

– Sehol senki! – jelenti Richard, miközben visszafelé sétál. – Bemenjünk?

Charlotte meghökkentő ruganyossággal hajol le, és emeli a hóna alá a kis kedvencét. A kutya farka ritmikusan üti a karját, akár egy metronóm. Mielőtt utánuk indulnék, a fokhagymaszag ismét megcsapja az orromat, de ezúttal a vodka bűze kíséri. Gyilkos kombináció.

Éppen az a szag, ami úgy árad mindig anyuból, akár egy radioaktív felhő.

A reggelim bukfencet vet a gyomromban, felfelé kívánkozik. Anyu hitvilágában csak egyetlen kemény szabály létezik: a halál után a léleknek el kell látogatnia minden egyes helyre, ahol élő emberként vétkezett.

Zója ezek szerint kizárólag éppen az én hátam mögött követett el bűnöket?

Anyu szomszédja késő este telefonál nekem Londonból. Anyu meghalt. A szomszéd a megszokott módon bevitte neki a bevásárlását, és egyszerűen megérezte – ezt mondja. Már éppen megkérném, hogy legyen kedves, és ellenőrizze újra, hiszen az anyám már évek óta úgy élt, mintha halott lenne, de mégsem teszem. Bevánszorgok az ágyba, és arra gondolok, ahogy ez a kis, borostyánnal befuttatott villa lebeg a lápvidék közepén, amely vad, üres, megfoghatatlanul terjed minden irányba, a semmiből jön, és nem tartozik senkihez.

Láp. Mocsár. Ingoványos talaj.

Visszatérek Londonba, ahol nincs temetés, nincs semmiféle ceremónia a hamvasztás után. Anyunak nem voltak barátai. Nem volt olyan ismerőse, aki ne onnan ismerte volna, hogy fizetett neki valamiért. Egy jellegtelen urnában magammal viszem a hamvait, és elutasítom Richard ajánlatát, miszerint velem marad, hogy segítsen.

Úgyis csak egy plusznapot maradok, mondom, hiszen hétvégére vissza kell érnem Oxfordba.

Próbálok összetakarítani a lakásban. A konyhában kezdem, a házi savanyúságokat rejtő, ijesztő üvegekkel, amelyekből egyszer sem láttam, hogy evett volna. A következő feladat a nappali lenne, de úgy érzem, hogy a babái üvegszeme követ, amerre csak megyek, és csak arra várnak, hogy hátat fordítsak nekik – úgy döntök hát, hogy ezt a következő alkalomra hagyom. Inkább csak kitárom az összes ablakot, hogy kicsit kiszellőztessem az áporodott, vodkaszagú levegőt. Hogy kieresszem anyu lelkét.

Egyszerűen fogalmam sincs, mihez kezdjek a hátrahagyott holmijával. Az urnát valami raktárba tegyem? Vagy ki kellene tennem a polcomra?

Ha el akarnám szórni a hamvait valahol, azt a Bolsoj színpadáról tenném, a zenészek feje fölött, miközben a közönség ujjong a páholyban. Anyu a balettkarban táncolt, mielőtt férjhez ment volna – mielőtt a nővérem és én megérkeztünk volna, kitörölve minden esélyét annak, hogy valaha is szólótáncossá léphessen elő –, és valószínűleg mindig azt remélte, hogy majd a színpadon éri utol a halál, plié közben. Zója és én mindig cukkoltuk, amikor reggelente gyakorolt. Általában hamar keresztülestünk a saját lábunkon, ahogy lábujjhegyre próbáltunk emelkedni mellette.

Katyerina Balerina.

Később elugrom egy találkozóra az ügyvédjéhez. Irodája rendezett, mosolya együttérző. Közli, hogy anyám rám hagyta a lakást. Most már az enyém. Ez valami tévedés lesz, közlöm vele. Richard és én fizettük neki a bérleti díjat. Háromhavonta küldtünk neki egy csekket.

A fejemben felvillan egy kép: csekkek, befőttesüvegekben, lesavanyítva.

Az ügyvéd szánakozik rajtam, hallom a hangjában. Az akcentusa flancos, mint Richardé, az a fajta, ami az üveget is megcsiszolná. Meg tudja mutatni nekem a közjegyzői okiratot, mondja. Katherine White, tulajdonos. Egy pillanatig átfut a fejemen, hogy ahá, megvan! Összetévesztett valakivel. Az én anyámat nem Katherine White-nak hívták. Az ő neve Jekatyerina Szimonova volt. Katyerina Balerina.

Richard esernyő nélkül ácsorog az esőben, nyakában a főiskolai csapata sálja lóg, keze a nadrágzsebébe dugva. Lelépek a buszról, és felsandítok a sötét égboltra, amely szürkén, alacsonyan feszül Oxford fölé. Egy esőcsepp landol a szempillámon. Lehet, hogy anyu pont azért választotta Angliát, mert olyan szürke. Mert azt akarta, hogy esélye se legyen az új életének versenyre kelni a régivel.

A vőlegényem csókot lehel az ajkamra.

– Hamar visszaértél!

– Egy perccel sem bírtam volna tovább maradni – felelem. – Minden mást majd egy másik alkalommal intézek el.

– Együnk valamit?

A sarki, kétes kinézetű étkezdében lehámozom magamról a kissé savanyú szagú, nedves kabátot; reszketek. Richard kölcsönadja a sálját, aminek olyan illata van, mint neki: fa, hamu és sherry egyvelege.

– Hogy érzed magad? – kérdezi, miközben elénk teszik az ételt.

– Jól vagyok, komolyan. – Villámat a hegyomlásnyi zöldborsópürébe döföm. Richard édesanyja elegánsan, teázás közben halt meg öt évvel ezelőtt, a Fortnum & Masonben, agyi aneurizma végzett vele. Elég nehéz nem irigykedni – az én anyám csaknem egy évtizeden keresztül dolgozott a saját leépülésén.

Néha úgy éreztem, örökké fog élni abban a félholt állapotban.

– Történt bármi idehaza? – kérdezem félig teli szájjal.

– Semmi extra. Apu hívott tegnap, kérdezte, hogy elég lesz-e végre. – Richard apja viccnek tartja, hogy a fia klasszika-filológiából doktorál, és úgy tesz, mintha Richardnak ki kellene „tombolnia” magát, mielőtt végre nekiállna az igazi életét élni, és brókerré válna a Cityben, vagy mi is az, amit a családjukban a férfiak csinálni szoktak. – Még mindig feldúlt, hogy Henry és Olivia szakítottak – teszi hozzá Richard, a bátyjára és annak hosszú távú, ha nem is élethosszig kitartó barátnőjére célozva. – Nem árultam el neki, hogy Henry azt tervezi, felmond, és Európába utazik a nyárra.

– Jut eszembe, ami a nyarat illeti – nyelek egy nagyot –, arra gondoltam, hogy jelentkezem egy rövid távú projektre Moszkvában.

Felvonja a szemöldökét.

– Tudtam, hogy szívesen töltenél ott egy kis időt, de… Jól meggondoltad ezt? Beszéltél már Windle-lel?

– Tudod, milyen. Majd bepótolok mindent, miután visszaértem. Nem fogja érdekelni.

– Bárcsak az én konzulensem is ilyen laza lenne!

– A legjobb, ami csak történhet az emberrel.

Richard felkuncog.

– Azért az esküvőnkre ugye hazaérsz? – kérdezi, félig-meddig viccből. Nem tűnik feldúltnak, de Richard amúgy sem húzza fel magát túl gyakran. A kitartása, a szívóssága és az „egyformasága” volt az, amivel leginkább magához vonzott. Richard világában az emberek elegánsan halnak meg, egy láthatatlan agyi aneurizma miatt. Nem rombolják porig önmagukat. Richard világában sokkolóan hat, ha valakinek a gyerekkori kedveséről kiderül, hogy mégsem ő lesz élete szerelme.

– Ne hülyéskedj! – A zöldborsó darabkái mintha gumidarabok lennének a számban. Talán valahol legbelül már akkor tudtam, hogy anyu nem lesz ott az esküvőnkön, amikor először kijelöltük a dátumot. Talán direkt tettem számára elérhetetlen távolságba, mert az járt a fejemben, hogy majd biztos elkésik, és miután paprikapiros fejjel végre befut, elalszik, és horkolni kezd a ceremónia alatt, teste ernyedt mosogatórongyként hever a székében, kezét-lábát szétvetve más vendégek ölébe.

Hogy biztos a hálóingében érkezne.

– Amúgy is szükségem lenne egy kis időre Moszkvában – teszem hozzá. – Tudod! Hogy beszámoljak anyu haláláról a barátoknak, rokonoknak. – Fogalmam sincs, mit csinálnak a normális emberek olyankor, ha meghal valakijük. De általában ilyenkor vannak körülöttük mások is.

Belapátolok még egy falat borsót.

– Hol van a pozíció? – érdeklődik Richard. – Van ott egy elég híres egyetem Moszkvában, nem? Mi is a neve…

– Lomonoszov. De tényleg, ez még csak egy ötlet.

Richard lesüti a szemét a saját tányérja tartalmára, ami előző életében talán pásztorpite lehetett. Szinte látom, ahogyan próbálja kontextusba helyezni magát a helyzetben. Arrébb tol a villájával egy falatnyit az ételből, és megköszörüli a torkát.

– Mi lenne, ha csatlakoznék hozzád?

– Épp most fogtál bele az írásba! – A borsók ólomsúllyal töltik meg a gyomromat. – Rengeteg a dolgod. És talán én… nem is tudom. Talán jobb lenne, ha elmehetnék egy kis időre.

– Csak erről van szó?

– Csak erről. – Ha Richard hajlandó kitartani pár hónapig, akkor utána soha az életben nem kell többé beszélnünk anyuról vagy Oroszországról. Némán hozzá is teszem majd magamban az esküvői fogadalmamhoz. Hozzá hű leszek, vele megelégszem. Rosie leszek, és nem leszek soha többé Raisza.

– Nos, hiányoznál. – Feltámadhat benne a bűntudat, mert gyorsan hozzáteszi: – De megértelek! Csak ketten voltatok, Kate és te. Sokáig nem volt mellettetek más.

Csak ketten voltunk. Igaza van. Akkor mégis, miért éreztem folyton úgy, hogy az egész családomat elveszítettem egyetlen éjszaka alatt Moszkvában? Miért érzem úgy, hogy anyu vére is kifolyt oda, a nappalink padlójára? Vagy legalábbis az életkedve – miután elmenekültünk a Szovjetunióból, soha többé nem balettozott. Disszidáltak, mondanák az emberek, de mi nem disszidáltunk. Mi elmenekültünk. Elszöktünk.

A közeli kápolna harangjainak kongása kísérteties. Oxfordban vannak harangok, amelyek már évszázadok óta szólnak. Gyakran pont ilyen hosszúnak tűnnek az éjszakáim is.

Richard fészkelődik mellettem, de nem mozdulok. Évek óta álmatlanságban szenvedek, gyakran ilyenkor vagyok a legéberebb a nap folyamán. Az apám megértene. Ő gyakran dolgozott éjszakába nyúlóan, dolgozatokat javított, feladatokat szerkesztett. Anyám a benne élő matematikust okolta emiatt. Azt mondogatta, hogy nem jó, ha az ember fejében számok sorozata fut, mert a sorozatnak sosincs vége.

De ha engem is a számok tartanak ébren, ezek nem szaladnak túl magasra.

Egy, kettő.

Ma éjjel Alekszej Ivanov jár a fejemben, akivel holnap fogok találkozni, és az, hogy milyen sok bennünk a közös pont. A könyvét, Az utolsó bolsevikot az 1970-es évek végén adták ki Európában, míg a Szovjetunióban azonnal betiltották, így a testi épsége érdekében kénytelen volt külföldre menekülni. De 1985 óta, Mihail Gorbacsov alatt olyan sokat változott a Szovjetunió! A politikai elnyomás ideje eltűnni látszik. Tavaly hivatalosan is kiadták Alekszej memoárját a szülőhazájában. A szovjet kormány udvarol neki, még azt is felajánlották, hogy ismét állampolgárságot kaphat.

Mondhatnám neki, hogy nézze, valaminek az én életemből is el kellett tűnnie, hogy visszamenjek.

Az én esetemben ez a valami az anyám volt.

Richard fölemeli a fejét a párnáról, és álmosan pislog. Megszokta már ezt, hogy az éjszaka közepén ébren lát engem, ahogy bagolyként meredek magam elé a sötétben. Mielőtt bármit mondhatnék, gyengéden arcon csókol. Richard érintése mindig gyengéd, mindig hívogató: Itt biztonságban vagy – mondja nekem ezzel a maga módján, és a gondolataim anyuról és a Szovjetunióról hamarosan eltűnnek az árnyak között.

Később, egész órakor ismét megszólalnak a harangok. Arcomat a párnába temetve próbálok aludni.

Richard nem lesz ott velem Moszkvában. Csak az árnyékok.

Az Alekszej által választott kávézó meghitt és kissé félhomályos, a vendégkör nagy részét egyetemi diákok és dolgozók teszik ki. Jól illik hozzá a laza hangulat. Úgy tűnik, jellemzően mindent könnyedén csinál, hátradől a székében, a teafilter papírját pöckölgeti, és gyakran kinéz a kávézó üvegablakán. Hagyja, hogy a beszélgetés lelassuljon.

Minél csendesebbnek és lazábbnak látom, annál feszültebbé és pörgősebbé válok, mintha pótolni akarnám a kieső energiáit.

– Szívesen tudnék meg többet az új projektjéről, Mr. Ivanov. – A bögrém köré kulcsolom a kezem. – Tudom, hogy nem passzol a hátterem, de gyorsan tanulok, és lelkes vagyok. Eléggé utánaolvastam a témának a múlt hónapban…

– Miért? – firtatja.

– Tessék?

– Utánanéztem a hátterének. Elsőéves kisdoktoris a matematika tanszéken – feleli. – Kriptográfiára specializálódott, ha jól tudom. Kódtörésre. Nagyon izgalmas, a Bletchley Park jut róla eszembe. Miért ez a kitérő az orosz történelem irányába?

Hazudni akartam, de érzem, hogy azonnal átlátna rajtam. Kénytelen vagyok megmondani az igazat.

– Moszkvában születtem – mondom. – Anyám csak pár napja halt meg. Őszintén szólva ez ráébresztett, hogy sok mindent át kellene gondolnom. Szeretném megismerni a kultúrámat, a történelmünket. Az örökségemet.

Pár másodpercig hallgat, hogy bővebben is kifejthessem a dolgot, és amikor nem teszem, egyszerűen csak bólint. Azt hiszem, egész életében olyan emberek vették körül, akik nem szívesen osztották meg másokkal életük történetének részleteit. Szívesen megkérdezném tőle: „Milyen érzés, hogy nem csupán beszél a múltjáról, de azt nagy nyilvánosság előtt is teszi? Egy teremnyi embernek engedi, hogy kérdéseket tegyen fel?”

– Rendben. Az igazat megvallva, bizony jól jönne egy új perspektíva – mondja Alekszej –, mivel a feladat merőben más, mint a megszokott munkáim. Próbálok felkutatni egy nőt, akit valaha ismertem. Ennyi. Ez a projekt lényege. Már csak az a kérdés, hogy maradt-e rá elég időm. Mármint nem szabadidőm – teszi hozzá gúnyos kacajjal –, hanem időm, úgy általában.

Lenézek a teámba, hagyom, hogy a gőze marni kezdje a szemhéjamat. Anyu épp most halt meg, ötvenhárom évesen. Apám negyvennégy volt, amikor meghalt.

Zója tizenöt.

Alekszej fogja a teafilter papírját, kiemeli a filtert a bögréből, majd visszamártja.

– Évekkel ezelőtt eltűnt – folytatja. – Szívesen hinném, hogy valahol vidéken kötött ki. Mindig is imádta a vidéket. Azt mondogatta, hogy hemperegni tudna a földben, fürödni benne, belefulladna… – Hátradől, mintha szeretné, hogy az utolsó sor kicsit visszhangozzon még bennem. – De beszéljünk a piszkos anyagiakról! Lehet, hogy kevésbé fog majd lelkesedni, ha meghallja, mennyit tudok fizetni, az utazás lepapírozását és a szállást viszont kész vagyok állni. Ebben a tekintetben egy ujját sem kellene mozdítania.

A hirdetése éppen ezt sugallta, és én pont ezt szerettem volna hallani.

– Odaérkezésünk után elég sokat kell majd utaznom mindenfelé, így képesnek kell lennie az önálló munkavégzésre. Továbbra is olvasnia kellene, amennyit csak tud. Szüksége lesz… – int a levegőbe – …némi alapvető tudásbázisra. De jó is, ha a fiatalok közelebb kerülnek a történelemhez. Csak óvatosnak kell lenniük vele.

– Óvatosnak? – kérdezek vissza.

Kék szeme rám szegeződik.

– A múltban nem találni megvilágosodást. Sem gyógyulást. Vagy nyugalmat. Bármit is keresünk, azt nem ott leljük majd meg.

Pont úgy zeng a hangja, mint a harangoké, ahogy ezt kimondja. Bármit is keresünk, azt nem ott leljük majd meg.

Létezik, hogy egy történész ezt komolyan így gondolja?

Zója jut róla eszembe, az, ahogy képes megtölteni az orromat a rozsda és az olcsó gyertyák szagával, és kényszerít, hogy visszaemlékezzek az első Angliában töltött telemre, abban a koszlott, rövid távra bérelt kis lakásban. Hogy felidézzem, ahogy anyu állt az ablak előtt, kikukucskált a függöny rései között, egyik lábával spiccelt, mintha el akarna táncolni, és minden felületen gyertyák égtek, mintha azt akarta volna, hogy leégjen a ház. Én az asztalnál ültem az iskolai füzeteim között, lázas munkában, és azt gondoltam, hogy Ha eljutok végre ennek a feladatnak a végéhez, ha megtalálom ezt a megoldást, akkor minden értelmet nyer végre.

De Zója valóban azt akarja, hogy emlékezzek?

Vagy azért turkál a rég eltemetett emlékeim között, mert kutat valami után?

– Ő az, aki a felolvasóesten szóba került – mondja Alekszej, és karba fonja a kezét tweedzakós mellkasa előtt.

A nőről beszél, akit azt reméli, megtalálhat. Megdörzsölöm a halántékomat. Zója most nincs itt, és nem kellene túl erősen gondolnom rá, nehogy felbukkanjon.

– Kukolkának hívták – mondja.

Babácska.

Belekortyolok a teámba. Teljesen kihűlt.

Kukolka. Kéretlen emlékeztető ez anyu porcelán-rabjaira a londoni lakásban. Örülnék, ha soha többé nem kellene rájuk néznem, de nem csak azért, mert hátborzongatóak. A másik ok az, hogy anyu jobban kedvelte az ő társaságukat, mint az emberekét. Mindig így volt. Mindazon dolgok közül, amiket magával hozhatott a Szovjetunióból – és nem volt lehetőségünk sok csomagot cipelni –, ő a babáit választotta.

Alekszej távozása után kicsit elidőzök még a kávézóban, befejezem a teámat, bámulom a többi vendég áramlását ki és be. Az ablakon át látom, hogy eső pöttyözi be a járdát, egyre inkább nekiered, s közben a vászonárnyékoló úgy lobog a szélben, mintha valami démon szállta volna meg. Az emberek ázott újsággal a kezükben rontanak be a kávézóba, és úgy rázzák le magukról a vizet, akár a kutyák.

Oxfordban folyton esik az eső. Sosem szárad meg rendesen semmi, sem kívül, sem belül. Ilyen vihart viszont, ami kiüríti az utcákat, csak ritkán látni. Bárcsak hoztam volna magammal valami munkát, valamit, amivel elfoglalom magam…

Anyu notesze a meséivel.

Előhalászom a táskámból. Ahogy kinyitom, szinte megnyikordul a gerince.

Minél sötétebb a világ odakint, idebent annál erősebbnek tűnik a fény. De ettől még semmivel sem könnyebb kihámozni a dőlt betűket. Nem lesz semmi világosabb.

Tanács az Olvasónak…

Tanács az Olvasónak

Ezeket a meséket nem sorban kell olvasni.

Miután végigolvastad az összes többit, szabadon választott sorrendben, térj vissza az elsőhöz. Végső soron ez a gyűjtemény azoknak íródott, akik pontosan tudják, hogy a kezdetet csak a legvégén érthetjük meg igazán.

Most hunyd le a szemed, hogy lásd, amit meg akarok mutatni neked.

Ha úgy érzed, elég erősen lehunytad a szemed, akkor kezdhetjük is: Egyszer volt, hol nem volt, réges-régen, egy messzi királyságban…

Második fejezet

Antonyina

Petrográd (Szentpétervár), 1915 ősze

A teát a Kék Szalonban szolgálják fel, pontban négykor, minden áldott délután. A legtöbb napon van mellé habos sütemény, krémes sütemény vagy leveles tészta is, tálcákra kirakva, vagy vajas kenyér, frissen szeletelve, még szinte gőzölög. De Tonya sosem éhes. Azzal győzködi magát, hogy csak nemrég ebédelt, bőségesen, ezért nem kíván enni. Vagy a nevetséges, ezüstösen kék tapéta miatt, amiről a helyiség a nevét kapta, és amely miatt minden olyan betegesnek hat a szobában. Vagy azért, mert Dmitrij maga sem nyúl hozzá a kínálathoz, szinte soha. Ma bankjegyeket számol halkan a kis íróasztalkánál: húsz, negyven, hatvan. Egy. Kettő. Három. Ebben a házban mindenhez tartozik egy szám.

Mindennek van ára.

A karaván tea fekete és füstös ízű. Tonya igyekszik olyan zajtalanul inni, ahogyan csak tud.

Dmitrij félreteszi a pénztárcáját. Elfordul, hogy kihalásszon egy szivart az édesen illatozó cédrusfa dobozból, amelyben tartja őket. Könnyű elgondolkodni azon, hogy egyáltalán minek is vesződnek a teaidővel, bár tény, hogy enélkül gyakorlatilag egész nap nem is találkoznának.

– A rémálmaid rosszabbodnak – mondja.

Tonya úgy érzi, megduzzadt a nyelve, nyomja a fogait.

– Nem rosszabbak, mint máskor.

Dmitrij hosszan beleszív a szivarjába.

– Tegnap éjjel annyira dobáltad magad, hogy még az én hálótermemben is hallani lehetett.

– A szülőotthonomról álmodom – mondja Tonya feszülten. – Otradáról. Talán ez intő jel, hogy ideje lenne odalátogatnom.

– Kizárt, hogy egyedül utazz.

– De talán veled tarthatnék, amikor legközelebb délre utazol…

– Nincsenek ilyen terveim a közeljövőre nézve. Akad némi bonyodalom idehaza a szakszervezettel. – Sóhaját újabb felhőnyi szivarfüst követi. – Több bajkeverő is dolgozik a gyáramban.

Tonya visszanyeli a kikívánkozó választ. Dmitrij gyakran elhagyja a várost, elutazik vidékre, hogy újabb darabok után vadásszon a ritkaságokból, furcsaságokból és más kincsekből álló gyűjteményébe. Olykor több hétre is eltűnik otthonról.

Tonyának viszont teaidőre otthon kell lennie.

– Unatkozol, Tonya? – firtatja a férje. – Ez a probléma?

– Én… én lefoglalom magam – hebegi Tonya.

– Talán ha érdeklődnél a jótékonyság iránt – mondja a férfi. – A minap az jutott eszembe, hogy egy gyárlátogatás, a lakókörletet is beleértve, már nagyon esedékes lenne. Nekem pedig hasznos volna, ha mind látnák, hogy boldog házasember vagyok.

Dmitrij tovább szivarozgat, láthatóan elégedett a gondolattal. A vizes árnyalatú tapéta előterében a profilja éles, olyan, akár egy hercegé. Talán jóképűnek is mondható. Tonya elég ideje él már ebben a házban, hallotta már a fiatal szobalányok kuncogását, áradozását; mennyire más az ő gazdájuk a többiekhez képest! Milyen tisztelettel, milyen kedvesen bánik a nála alacsonyabb rangúakkal! Nem egy kőszívű despota, nem ördögi zsarnok, nem bánik velük kegyetlenül!

Igazuk van. Ezek egyike sem jellemző rá. Odalent legalábbis semmiképpen.

Tonya éppen Alekszandr Puskin Anyeginjét olvassa, amikor Dmitrij közli, hogy ideje kocsikázni egyet. Lehetséges volna, hogy Tonya véletlenül túlzott lelkesedést tettetett a gyárlátogatás ötlete hallatán? Még azt sem tudja biztosan, mit is gyárt az a gyár. Mágnesezés, ezt a kifejezést hallotta másoktól. Olyasmiket, amiknek közük van a Német Császársággal folytatott háborúhoz. A gépkocsiban Tonya lehunyja a szemét, és próbálja ismét felidézni Puskin lélegzetelállító, romantikus világát, de a férje hangja véget vet a hangulatnak.

– Kiengedted a hajadat – jegyzi meg, mintha nem pont ő utasította volna Olenykát, hogy így fésülje. – Undorodom azoktól az öregasszonyos kontyoktól. Lehet, hogy hamarosan betöltöd a tizenhetet, de még lány vagy. – Dmitrij odahajol hozzá, megérinti a fülét, és végigsimít az egy gyöngyszemből készült, csepp alakú fülbevalón. – Te így tetszel nekem. Pontosan úgy, ahogy megismertelek.

– Így kellene festenie egy férjes asszonynak? – kérdezi, és próbál nem mogorvának hangzani.

– Senki sem néz ki úgy, mint te – vágja rá a férfi.

A hangsúlyából arra következtet, hogy a férje meglátogatja majd őt az ágyában ma éjjel. Ez lesz az első alkalom azóta, hogy hazatért a legutóbbi útjáról. A sofőr és a szakács sutyorgásából tudja, hogy Dmitrij gyakran lelátogat a dokkokhoz, amikor itthon tartózkodik, a fővárosban. Hogy jól betörve szereti a lányokat, akár egy lovat.

Nem minden cseléd olyan vak, mint a szobalányok.

Tonya az ablak felé fordul. A gyár a viborgi kerületben van, a Néva túlpartján, de úgy fest, a sofőr a hosszabbik útvonalon, kerülővel közelíti meg. Tonya pislog, nem hajlandó csodálni a város látványát. Csaknem másfél éve már, hogy feleségül ment Dmitrijhez, és több mint egy éve, hogy a férfi idehozta Petrográdba. Ennek ellenére az egyetlen dolog, ami tetszik neki a fővárosban, az az Ermitázs oszlopsora, ahogy megcsillan a napfényben. A Néva sem olyan borzalmas, bár tőkehaltól és sirályoktól bűzlik. És néha szívesen nézi a sárguló kertekben kifeszített kötelekre teregetett mosott ruhát is, hallgatja, ahogy csattognak a szélben, flapp-flapp-flapp. Szeretné, ha elrepülnének. Szeretné, ha mindent elfújna a szél.

Jevgenyij Anyegin, mondja magában. Gondolj Jevgenyij Anyeginre!

A gyárlátogatás halálosan unalmas, a műszakvezető, egy Gocskin nevű, pufók ember vezeti őket körbe. Tonya végigsimít az asztalokon, szerszámokon, gépeken, amelyeknek nem tudja a nevét. A munkások szúrós szemmel méregetik őt, de így tesznek Dmitrij barátai is a felső tízezerből. Lehet, hogy Tonya a vidéki nemesség sarja, lehet, hogy az apja herceg, de a régi szentpétervári elit szemében ő akkor is csak egy buta, falusi tehén. Szülőfaluja olyan mélyen található a vidék szívében, hogy gyakorlatilag nem is tekintik az ország részének.

Fiatalok, idősek – a munkások arca olajosan fénylik, és egyik sem mosolyog. Dmitrijnek ez láthatóan fel sem tűnik. Mindenkivel barátságos, kezeket rázogat, vállakat lapogat. Kisbabák után érdeklődik. Tonya tudja, hogy a férje liberálisnak hiszi magát. Bűntudata van, amiért az őseinek jobbágyai voltak.

Amiatt azonban nincs bűntudata, hogy őt birtokolja.

A körbejárás után Tonya csatlakozik Dmitrijhez és Gocskinhoz az emelvényen, amiről belátni az egész termelési területet. A férfiak visszavonulnak a művezető irodájába, Tonya pedig ott ácsorog a korlátnál. A haja végével játszik, apró cérnadarabkákkal babrál a ruhája ujján. A merevített nyakú ruha szinte fojtogatja. Az ékszereit súlyosnak érzi. Kényelmetlenül érzi magát, unatkozik, tekintete megakad egy csoportosuláson az emelvény alatt. Fiatalemberek, nevetgélnek, beszélgetnek egymással.

Hirtelen úgy érzi, csak a korlát tartja talpon.

Tonya nem tudja, ki ő. Nem látta a bejárás során. Ha látta volna már, bizonyosan emlékezne rá. Sötét hajú, vékony, de persze mind vékonyak, hiszen biztos csak káposztalevesen meg kásán élnek. És jóképű. Olyan jóképű, hogy Tonya megborzong, mintha bolhák költöztek volna a harisnyájába.

– Közönséged van, Andrejev – jegyzi meg valaki.

– Neki mindig! – vágja rá egy másik férfi.

Ő az, akit a többiek Andrejevnek szólítanak. Felpillant, tekintetük találkozik. Mosolya sokatmondó – nem is, inkább gunyoros –, és Tonya szíve hevesebben kezd verni. Lehet, hogy valami jótékonykodó gazdagok jártak itt nemrég, azt remélve, hogy kicsit emelhetnek a munkásosztály szánalmas életszínvonalán, célt kerestek elkényeztetett életükben, és a fiatalember azt gondolja, ő is egy közülük. Egy ilyen pár épp a minap járt náluk vendégségben. Elborzadtak mindazon, amit a dolgozók szállásain tapasztaltak, szinte habzó szájjal meséltek az emeletes ágyakon csüngő csótányokról, egész családokról, akik állattartásra sem alkalmas, szűk zugokba zsúfolódtak be, és azok a szagok, ó, a szagok!

Tonya csak elképzelni tudja, hogy milyen a szaga egy olyan embernek, mint ez a férfi. A kézzel sodort cigaretták bűze, amit a helybéliek úgy szeretnek szívni. A gyár olvasztóinak füstje és pernyéje. Az utcák bűze. A verejték szaga.

Túl hosszú ideig nézték egymást. Tonya elpirul. A férfi kitöröl valamit a szeméből, talán pernyét, talán az ő látványát, és elfordul.

A nyár kezdete óta Tonya reggelente hosszú, kanyargós sétákat tesz, a Fontankán álló háztól egészen a Néváig, egyik folyótól a másikig. Dmitrij általában sokáig alszik, és a séták lehetőséget adnak, hogy Tonya egyedül legyen, felügyelet nélkül, korlátok nélkül, hiszen senki sem jár rajta kívül az utcákon reggel öt és hat között, kivéve a bérkocsisok és a katonák. És pár bajkeverő.

Olyanok, mint… ő.

Éppen a lapszerkesztőségek mellett halad el a Nyevszkij proszpekten, amikor megpillantja őt. Teljesen véletlenül, hiszen elég jelentős tömeg gyűlt össze Andrejev körül: egy csapatnyi kék sapkás diák; munkások, kormos micisapkában, mosatlan fejjel; bérkocsisok, a jellegzetes szőrmegallérjukkal. Tonya a tömeg végébe áll. Andrejev az egyetlen, aki beszél: Ideje, hogy a régi Oroszország átadja helyét az újnak! És ebben az új világban mindenki egyenlő lesz majd, és mindenki részesül a javakból, még ti is, fiúk, még maguk is, hölgyeim, még te is, elvtárs, és még – Te is.

Most látta meg őt. Elmosolyodik, ahogyan tegnap a gyárban is. Tonya reszket, megborzong, mintha a férfi közelebb lenne hozzá, mint valójában – mintha a keze, a szája, a teste az övéhez érne.

Anyuka egyszer figyelmeztette őt erre az érzésre. Amikor megmagyarázhatatlan módon vágyakozik az ember valami vagy valaki után, annyira, hogy felforr a vére, és pezsegni kezd. Mindenki megtapasztalja ezt az érzést fiatalon, magyarázta anyuka, de amilyen hamar lecsap, olyan gyorsan el is száll, és Tonya csak kuncogott, mert képtelenségnek tartotta az egészet, mind a vér pezsgését, mind pedig az ilyen fokú vágyakozást.

Andrejev még mindig szónokol a tömegnek: Látjátok a jövőt, ami előttetek áll? Hajlandóak vagytok kinyújtani érte a kezeteket? A magatokévá teszitek?

De közben továbbra is őt nézi.

Mindannyian két életet éltek, elvtársak! Az egyiknek vége, a következő pedig most kezdődik!

Tonya azt bizonygatja magában, hogy könnyű lelkesedni egy előadóért, és könnyű elfelejteni, hogy ők az egész közönségnek játszanak. Érzi, hogy mozdul az ajka, ahogy ezt halkan kimondja magában. De közben csak az Ő hangját hallja.

Ahogy az ősz télbe fordul, Anasztaszija Szergejevna, Dmitrij özvegy édesanyja túlságosan legyengül ahhoz, hogy továbbra is egyedül éljen a Ladoga-tavi dácsájában. Beköltöztetik őt a Fontankán álló házba, ahol úgy dönt, hogy a földszinti lambériázott, kihasználatlan dolgozószobát veszi birtokba, aminek halott szaga van még így is, hogy ő beköltözött. Fiatalon Anasztaszija népszerű vendéglátó volt, szeretett feleség és szent asszony. Ezt mondja legalábbis az a pár barát, aki beugrik látogatóba. Távozóban mindannyiuk arca olyan szomorkás és megnyúlt, mint a juharfa ágai odakint.

Most olyan nehézkesen és némán fekszik, mint a súlyos, sötét bútorzat, amit választott magának.

Dmitrij kérésére Tonya minden áldott nap egy órát ül az anyósa ágya mellett. Az első néhány, borzasztóan kínos alkalom után magával viszi az Anyegint is, és hangosan felolvas belőle, míg az idős asszony el nem szenderedik.

Viszonylag könnyű így meglenni ebben a szobában. Anasztaszija feje gyakran megfájdul a rossz szeme mögött, így a függönyt sosem húzzák el. A szoba egyetlen fényforrása a kandalló.

Tonya ma is belefog.

– „Ó, tudtam én, el fogsz te jönni, zálog volt erre életem…”{3}

– Olvastál Puskint korábban is? – vág közbe Anasztaszija.

– Tetszenek a versei – feleli Tonya félénken. – Ami különösen tetszik, az a…

– Olenyka azt mondja, órákat töltesz mindennap a könyvtárban. Mindig ilyen sokat olvastál?

– A szüleim házában nem volt túl sok könyv. – Tonya próbál nem nézni Anasztaszija rossz szemébe. – Nem volt ehhez…

– Hiányzik az otthonod?

– Időnként – feleli Tonya. Nem akar Otradára gondolni, sem a közeli falura, Popovkára; az ezüstösen csillogó patakra, a fák fölött kövéredő holdra. Arra, hogy milyen mezítláb rohangálni; hogy milyen érzés szabadon lélegezni. – De boldog vagyok itt – teszi hozzá. Megigazgatja a szoknyáját, lapoz egyet a könyvben, és tudja, hogy ezekkel az apró mozdulatokkal elárulta, hazudott. Az anyósa ismét hallgatásba burkolózik. Tonya tovább hebeg, addig olvas, míg azt nem látja, hogy Anasztaszija jó szemén lecsukódik a szemhéj. A rossz szeme nem tud lecsukódni. A szemhéja mozdulatlanná dermedt.

Tonya félreteszi a könyvet, és ásítva feláll a székből.

Minden áldott nap felkel ötkor, hogy hallhassa őt beszélni.

Már a kilincsen van a keze, amikor hallja maga mögött a takaró zizegését. Megkockáztatja, hogy hátranézzen a díványra, a párnák és szarvasprémek halmára, amelyek között Anasztaszija sorvadó kis alakja szinte elveszik. A háttérben lassan elhalnak a lángok a kandallóban.

– Már akartam kérdezni, gyermekem. Tudok a kellemetlen álmaidról. Arról, hogy nyugtalanul alszol. – Anasztaszija hangja kedves. – Bánt téged valami?

– A rémálmaim még gyermekkoromban kezdődtek. – Ebben legalább nem hazudik. – Amióta csak az eszemet tudom, mindig szenvedtem tőlük.

– Rendben van. – A jó szem ismét kinyílik, szinte az agyáig tekint. – De ha tudok neked segíteni, kérlek, szólj!

A jó időnek errefelé hamar vége szakad. A jeges, téli fuvallat úgy siklik keresztül Petrográdon, akár egy kígyó, minden előzetes figyelmeztetés nélkül. Tonya egyik reggel elkékülő szájjal, felületes légzéssel ébred. Mivel képtelen visszaaludni, kimászik az ágyból. Elhúzza a bojtos bársonyfüggönyt, és kinyitja az erkély ajtaját. A hálószobája a Fontankára néz, és a folyó éppen olyan élettelennek látszik, ahogyan ő is érzi magát. Mélyen felsóhajt. A hideg levegő szinte karcolja a tüdejét.

Csengethetne a reggeliért, és elfogyaszthatná az ágyban. Olenyka tökéletes tüzet rakna neki. Nincs hova mennie, nincs semmi tennivalója.

Ez lenne a szabadság? Vagy csak egy nagyobbacska kalitka?

Egy pillanatig habozik – de tényleg csak egy pillanatig. Van már gyakorlata: egyedül felöltözik, a hajával nem is foglalkozik; lábujjhegyen kitipeg a budoárjából, elsettenkedik Dmitrij ajtaja előtt, majd lesurran a központi lépcsőn; rá sem hederít a cselédség tompán csilingelő zajára, ami úgy visszhangzik a falak között, akár az egerek motoszkálása. Tonya mindvégig leszegi kendővel körbetekert fejét. Kimegy a főbejáraton, és halkan becsukja maga mögött a bronzszínű ajtót.

Odakint a szél ellenségesen mar az arcába. Hó borítja a Nyevszkij proszpektet, most is havazik, puhán, cukorszerűen. Bár az utcák csaknem teljesen néptelenek, Tonya időnként hallja a szánok reszketeg csilingelését, a lovak horkantásait. Petrográd ébredezik. Kezét a muffjába mélyeszti, és sietve átkel az Anicskov hídon, majd tovább folytatja útját a Lityejnij proszpekten. Közel negyven perc gyalog a Néva, de legalább mire odaér, át is melegszik.

A folyópart sáros rézsűjében egy felfordított szán áll, emberek veszik körbe. A férfi a szántalpakon egyensúlyozva áll. A híd felé int, a folyóra mutat, mintha a hízó jégen túl látná a jövőt, amiről olyan részletesen szónokol.

Nem él már sokáig ez a törékeny Oroszország! Újjá fog születni!

Bolsevik.

Tonya eleget állt már a tömegben őt hallgatva, így tudja, hogy a neve Valentyin Mihailovics Andrejev. Hogy húszéves, és a forradalmár Vlagyimir Lenin tanítványa. Tonya sokkal többet megtudott már a kicsi, de annál lármásabb pártjukról, mint amennyit szabadott volna; éppen előző nap került a kezébe egy Lenintől származó röpirat Dmitrij könyvtárában. Mi a teendő? volt a címe, és felolvasta Anasztaszijának abban a reményben, hogy Dmitrij anyja majd megért mindent, amit Tonya nem. Forradalomelmélet. Társadalmi tudat. Szociáldemokrácia. Különös, új, értelmetlen szavak világa.

Tonyának sokkal jobban tetszenek azok a szavak, amelyeket Valentyin Andrejev használ a beszédeiben.

Tonya átsétál a híd korlátjához. Marad, míg Andrejev be nem fejezi a beszédét. Váltanak majd egy néma pillantást. A férfi a megszokott módon elmosolyodik, ő pedig ezután elsétál, és ugyanez megismétlődik holnap és holnapután is. Andrejev csak egy néma, titkos fantázia, valami, amit nagy becsben őrizget. Tonyának semmije sincs itt Petrográdban. Nem az övé a szőrmebundája, a csipkéi. Sem a haja, a bőre, a lélegzete. Semmi sem az övé – ezt a titkot kivéve.

Már tudja, mik lesznek a férfi zárómondatai, a legfontosabb dolgok, amikre azt akarja, hogy a hallgatósága emlékezzen. Leveszi a muffját, és lesöpri a hópihéket a kendőjéről. A hideg bekúszik a kesztyűje alá. A távolban megszólalnak a harangok, hangjuk büszke, magas, de a szél fütyülése csaknem elnyomja a harangzúgást. Tonya a kovácsoltvas korlátnak támaszkodik, és a Kreszti börtön felé pillant, amely a Néva túlpartján áll. A cári politikai rabok hírhedt otthona fakóvörös téglából épült, de ma fehéren ragyog, akár egy karácsonyfadísz.

Az olyan emberek, mint Valentyin Andrejev, az ilyen helyeken szokták végezni.

– Maga valóban az ügy elkötelezettje, elvtársnő – szólal meg a háta mögött egy hang.

Tonya megfordul, de benne reked a hang. Kicsit zúg a füle. A férfi itt áll mellette. A többi néző szétszéledt, a tömeg eltűnt. Tonya némán bámulja, szinte megbabonázva. A gyapjúkabátja tele van lyukakkal, a folyó felől süvítő szél biztosan átfúj rajta. Haját, vállát, még a mosolyát is hópelyhek pettyezik, mégis Tonya az, aki remeg.

– Biztosra vettem, hogy elmarad majd így, hogy hidegre fordult az idő – mondja a férfi.

Tudnia kell, hogy ő Dmitrij felesége. A férfi nem egyenes, de ő maga sem az, hiszen úgy tesz, mintha szabadon itt lehetne, vele, és nyíltan a szemébe nézhetne.

– Mi a neve? – kérdezi Andrejev.

– Antonyina Nyikolajevna – feleli Tonya habozás nélkül. Túl sok a szótag. Túl formális. A férfi ennél már sokkal közelebb került hozzá.

– Szombaton a híd túloldalán leszek – mondja. – Oda is eljön?

– Én nem… nem tudom.

– Majd meglátjuk, Antonyina.

Ezt úgy mondja, mint egy felhívást keringőre, mintha biztos lenne benne, hogy nem fogja látni többé így, hogy már beszéltek egymással. Most, hogy leereszkedett az ő szintjére. Tonya nem tudja, hogy meg akarja-e hazudtolni. Nézi, ahogy a férfi zsebre dugott kézzel elsétál. Szerényen, mintha nem is ő állt volna a szánkó tetején, mintha nem szónokolt volna az embereknek, mintha sosem ígért volna semmit. Csendesen, mintha több is rejtőzne még benne, mint ami elsőre látszik: Valentyin Andrejev, a bolsevik.

Teaidőben vendég érkezik: Natalja Fjodorovna Burzinova grófné, örökösnő és előkelő társasági asszony, anya és özvegy, barát és ellenség. Dmitrij és Natalja még gyermekként ismerték meg egymást, a kötődés közöttük régi és nyilvánvaló. A férfi Natasának szólítja, becézi – Tonya nem meri. Egykor azt remélte, hogy a grófné majd afféle mentora lesz, a nővére, pótlék Nelly és Kirill, a két otthoni drága barátja helyett.

Mostanra már okosabb lett.

Dmitrij nem érkezik haza teára, ami mostanság gyakran előfordul. Egyre több a gond a gyárban, ha lehet hinni a cselédség pletykáinak. Miután a grófné bevitorlázik a Kék Szalonba, Tonya teáért csönget. A két nő egymást méregeti, míg Tonya visszakozik, tekintete a tapétára rebben, annak kis fodrozódásaira, ahol a szélek nem passzolnak tökéletesen.

A grófné gyakori vendégük, de valahogy mégis sikerül mindig Tonya számára váratlanul betoppannia.

Natalja idősebb, magabiztos és ravasz. Gyakori szokása, hogy a nyakláncán lógó ortodox ezüstkeresztet dörzsölgeti. Srr, srr, srr. Ma a kereszthez passzoló ezüst fülbevalót visel, ami Tonyát kígyókra emlékezteti. Natalja gyakran visel ezüst ékszereket, talán hogy tompítsa – vagy esetleg kihangsúlyozza – haja lángoló vörösségét. Az emberek azt mondják, a grófné bizonyosan festi a haját, hiszen az asszonyon minden más is tervezettnek tűnik, még az arca kontúrjai is. De bárki, aki valaha is találkozott Natalja két gyermekével, tudja, hogy a céklavörös árnyalat bizony családi örökség.

Srr, srr, srr.

– Reméltem, hogy beszélgethetünk kettesben – mondja a grófné. – Igaz a hír, hogy minden reggel egyedül sétálgatsz a városban?

– Szeretem a csendet.

– Már nem csendes a város. – Natalja karvalyszerű körmeivel dobolni kezd a szék karfáján. – Anarchia van! És lehet, hogy neked ez vidéki kisegérként eszedbe sem jutna, de ha egy fiatal nő rendszeresen elmegy otthonról egyedül, furcsa időpontban, a pletykák hamar a nyomába erednek.

Tonya mostanra már maga is elég pletykát hallott. Hallott például arról, hogy Natalja fiatalon halálosan szerelmes volt Dmitrijbe; hogy Natalja számító, törtető szülei közbeléptek, és hozzáadták a lányukat a rokkant Burzinov grófhoz. Ó, bárcsak a gróf előbb meghalt volna! Mert mire ez bekövetkezett, Dmitrij már elment arra a végzetes vidéki útra, a távoli provinciába, ahonnan hamarosan egyéb csecsebecsék között egy fiatal menyasszonyt is hazahozott magának.

Persze Tonyáról is volt pletyka bőven. Egy hírhedten a világtól teljesen visszavonult család egyetlen gyermeke, akiket évtizedek óta nem láttak már a cári udvarban…

Ebben a városban annyi pletyka akad, hogy meg lehetne vele tölteni egy uszályt.

– Dmitrij tud a sétáimról – védekezik Tonya. – Nem bánja.

– Megfeledkezik arról, hogy a feleség más, mint egy kisállat, egy cseléd, vagy egy alkalmazott. – Srr, srr, srr. – Azokból túl sok volt már neki korábban. Mindegy is, azért jöttem, hogy megmondjam, jobban tennéd, ha itthon maradnál, drágám, míg a demagógok, radikálisok és szónokok járkálnak az utcákon. Ráadásul így, hogy ilyen tapasztalatlan, fiatal és vidéki vagy…