részlet

© Szécsi Noémi, 2024

A szöveget szakmai szempontból ellenőrizte
Császtvay Tünde

© Park Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóképek: Lányiskola: Fortepan 221426, ad. Poór Zoltán dr. Apáca: Fortepan 31764, ad. Fodor István. Házaspár: Fortepan 230112, ad. Korner Veronika. A cselédlányt és az özvegyasszonyt fiaival ábrázoló kép a szerző birtokában van.

A kiadó mindent elkövetett, hogy felkutassa a könyvben szereplő fotók jogtulajdonosait, és megszerezze a közléshez szükséges hozzájárulásukat. Esetleges tévedések vagy hiányosságok esetén készséggel áll az érintettek rendelkezésére.

Borítóterv © Váradi Zsolt

Bevezető

Gyermek születik

Amikor Erzsébet császárné 1868. április 22-én, nagy várakozást követően életet adott negyedik, egyben utolsó gyermekének, számára voltaképpen már nem volt nagy tétje, herceg vagy hercegnő születik-e, de a budapestiek (akkor még pestbudaiak) a gyermek neméről értesülve kifejezetten csalódtak:

„Tegnapelőtt este örvendetes arccal beszélték mindenütt, hogy a budai várpalotában királyi herceg született. E hir forrása maga a helyettes főkapitány: Polgár úr volt, ki a délutáni közgyűlés alatt sietve lépett a főpolgármesterhez, s megsúgta neki ez örömhírt. A főpolgármester rögtön tudatá, hozzá téve, hogy három évszázad óta ez az első királyfi, ki Magyarországon született. A képviselők állva és lelkesült éljenekkel fogadták ez örömhírt, s rögtön elterjedt a városban mindenfelé. A lapok azonban óvatosak voltak a gyors közléssel, s bevárták a tegnap reggeli ágyúszót, melynek 21 lövése hercegasszony születését hirdeté. (Csak a »Független Lapok« irta, hogy királyfi született.) A főváros népe még ez ágyúhangokra sem akart lemondani örömmel táplált hitéről, hogy fiú született. Az a hir járt, (persze csak álhir), hogy Királyné ő Felségére az ágyúhang rosszúl hatott, s azért hagyták félbe a huszonegyediknél, különben százegyet lőttek volna, miután az új királyi sarj csakugyan fiú. Ez a hir forgalomban volt ugyan, de csak kevesen hitték.”1

Hasonlóképpen csalódást emlegetett az Andrássyak angol nevelőnője, Mary Elizabeth Stevens is: „Mindenki azt gondolta, hogy a császárné lesz annyira lelkiismeretes, hogy fiút fog szülni, akire mindenki várt, és akiben mindenki reménykedett. (…) »Milyen kár« hangzott minden ajakról.”2

Sisi, az osztrák császárné és az 1867-es kiegyezés után magyar királyné is, ennyire nem volt lelkiismeretes. Már házassága kezdetén – ha nem is azonnal, de harmadik szülése alkalmával – teljesítette a dinasztia szülőképes nőtagjától elvárt kötelességet, amikor két kislány (Gizella és a kiskorában elhunyt Zsófia) után 1858. augusztus 21-én életet adott Rudolf trónörökösnek. Most, tíz évvel később, nem nehezedett már rá akkora teher a születendő gyermeke nemével kapcsolatban, noha egy dinasztiában mindig jól jött a „tartalék”. Ezzel a kislánnyal, Mária Valériával élte meg leginkább azt a fajta anyaságot, amely az akkori középosztálybeli nőket jellemezte. A legfelsőbb osztályok asszonyai – ritka kivétellel – ugyanúgy nem szoptatták, etették, ruházták kisdedeiket, ahogy Erzsébet sem, sőt ugyanúgy a személyzetre hagyták őket hosszabb időszakokra, ahogyan Erzsébet is a nagyobb gyermekeit. Azonban amellett, hogy Mária Valéria testi igényeit a dadák és nevelőnők látták el, Erzsébet ezt a kislányt már állandóan maga mellett tartotta, utazásaira is magával vitte, és szoros érzelmi viszonyt alakított ki vele. Ha fiú lett volna, minden bizonnyal őt is a Monarchiának kellett volna beszolgáltatnia, nem tarthatott volna vele kedvteléseiben és világjárásaiban, hanem olyan kiképzésben részesült volna, mint Rudolf.

A rendkívül termékeny – utóbb kilenc gyermeket, köztük négy fiút szülő – Viktória brit királynő is így nyugtázta elsőszülöttje, a később Vickynek becézett Victoria világrajövetelét: „Sajna egy lány és nem fiú, ahogy mindketten reméltük.”3 A dinasztiákban persze a lányoknak is megvolt a maguk helye és feladata, de mindig a fiú vitte tovább a családi nevet, a lányok férjük nevét viselték, és csak a törvénytelen gyermek kapta anyja nevét. Egyes családokban kizárólag a fiúgyermekek vihették tovább a vagyont, és ez nem csupán a Habsburg-uralkodócsalád és az általuk birtokolt trón esetében volt így. Andrássy Katinka például azzal kezdi visszaemlékezését, hogy már megszületésével – azaz nemével – csalódást okozott családjának, mert először fiúnak hitték, és az ebből fakadó örömet törte le az orvos, megállapítva, hogy harmadjára is lány született. Hitbizományt – hacsak ettől eltérő rendelkezést nem hoztak – nő nem örökölhetett, és az Andrássyak az ország azon mágnáscsaládjai közé tartoztak, ahol a vagyon fiágon öröklődött. Négy lánygyermek – Ilona (1886), Borbála (1890), Katinka (1892) és Klára (1898) – után azonban az anya, Zichy Eleonóra felhagyott a szüléssel, lánya megfogalmazása szerint „abbahagyta arra irányuló erőfeszítéseit, hogy fiút hozzon a világra”.4

A fiúknak már csak azért is jobban örültek, mert létük a lehetőségek széles tárházát jelentette – ezzel szemben a lányoknak bizonyítaniuk kellett saját hasznosságukat a család számára. A fiú nem csupán a család fennmaradásának zálogaként tűnt fel, aki továbbviszi a nevet és a vagyont, sőt akár feljebb emeli és gyarapítja, hanem ő volt az, aki teljes cselekvőképessége és jogi lehetőségei birtokában gondoskodott a ráutalt nőrokonokról, idős szüleiről és utódairól is. Ehhez képest a lány kiházasítása költséges volt, egyetlen rossz lépéssel szégyent hozhatott a családra, viszont hírnevet, nagy pályát vagy vagyont aligha lehetett tőle remélni. Még a szegényparasztok világában is, ahol nem volt továbbörökíthető föld vagy más javak, előnyt élvezett a fiúgyermek,5 aki nagyobb testi ereje folytán jobban hozzájárulhatott munkájával a család boldogulásához. Ezzel szemben még a legszegényebb lány is otthonról vitt magával valamiféle (legalább a háztartás tárgyi megalapozásához szükséges) hozományt, és amint dolgozni kezdett, erre gyűjtögetett: a hódmezővásárhelyi tanyákon libát legeltető süldő lányok a fizetségül kapott tollat már azokba a dunyhákba szánták, amit feleségként magukkal visznek. A szülők számára akkor jelenthetett előnyt a leánygyermek, ha a közösségen belül felfelé házasodott, vagy éppen hogy lemondott a házasságról, és szülei időskori gondozását vállalta magára.

A parasztcsaládoknál a gyermekre munkaerőként is gondoltak. Más típusú tevékenységet végeztek a kisebb, mást a nagyobb gyerekek. Akármilyen dolgos volt egy nagylány, a legnagyobb haszonra mégis az a földműves számított, akinek sok fia volt, hiszen bizonyos munkafolyamatokra nem lehetett lányt befogni

Vég nélkül idézhetnénk az olyan megnyilatkozásokat, mint Kosztolányiné Harmos Ilonáé, aki sokgyermekes – és soklányos – család hetedik sarja volt: „Amikor megszülettem, s papa megtudta, hogy lánynak születtem, ezt mondta: »A fene egye meg.« Ezt papa – később rájöttem – csak azért mondta így, mert nem tudott tökéletesen magyarul. A tótságból származott, leginkább németül beszélt, s valószínűleg csak annyit akart mondani, hogy »ejnye«, vagy »az áldóját«, vagy »a teremtésit«; csak valami indulatszót akart mondani. Biztosan jobban örült volna, ha a halott Imruska helyett megint fiút kap. A fiúnak mindenki jobban örül, mint a lánynak. Abban az időben a szülők őszintébben bevallották, hogy jobban örülnek a fiúnak, mint a lánynak.”6

Az apák körében ez részben világnézeti kérdés is lehetett, mert Erzsébet fia, Rudolf, a liberális nézeteket valló trónörökös, nem ragadtatta magát hasonló kijelentésekre, pedig ha valaki, ő valóban dinasztikus értékrendű világban nevelkedett. Persze meglehet, épp ezért tartotta vulgárisnak megkülönböztetni az egyik gyermeket a másiktól a trónöröklés szempontjából. Rudolf házasságát tekintve teljes mértékben alávetette magát az elvárásoknak, ezeknek megfelelve vette feleségül a katolikus Stefánia hercegnőt, akihez a racionális meggondolásokon túl semmi sem vonzotta. Ezzel együtt igyekezett – és eleinte sikerült is – boldog házaséletet élnie vele. 1883-ban leányuk, Erzsébet Mária főhercegnő, „Erzsi” is megszületett, akit még az osztrák családtagok is magyar becenevén szólítottak. Mária Valéria naplóiból tudjuk, hogy Rudolf jelen volt a szülésnél, és amikor a várt fiú helyett leány született, frusztráltan zokogó feleségét azzal nyugtatta: „Nem baj, a lánygyermek sokkal kedvesebb.”7 Ilyesmit tényleg csak egy szabadgondolkodó apa mondhatott… Mivel a körülmények – majd a házasság megromlása – folytán csak egyetlen gyermekük született, Erzsi nemének a Habsburg-dinasztia későbbi sorsa szempontjából igenis nagy jelentősége lett.

Az a kisgyermek, aki a kiegyezés (1867) és az első világháború kitörése (1914) között cseperedett az Osztrák–Magyar Monarchia részét képező Magyar Királyságban, egy húszmillió főt számláló, soknemzetiségű, sokvallású, heves változásban lévő országba született. Lehetett magyar anyanyelvű (a legnépesebb nemzetiség tagja), vagy román, szlovák, német, ruszin, szerb, horvát, esetleg cigány, hogy csak a főbb etnikumokat említsük. A többség mezővárosokban, falvakban, tanyákon élt, de a főváros – 1873-tól Buda, Pest és Óbuda egyesítésével már Budapest – mágneses erővel vonzotta magához az ifjú reménnyel eltelteket, az „új föld, új szerencse” bölcsesség híveit vagy akár a földönfutókat.

Az etnikumon túl két tényező határozta meg mindenekfelett az ide született gyermek életét: hogy milyen társadalmi osztályba és hogy fiúnak vagy lánynak jött-e a világra. Ez a két faktor határolta be vagy tárta ki számára a lehetőségeket. A dualizmus korában létezett valamiféle mobilitás, bizonyos lehetőségek azonban csak a társadalom egyes osztályai számára voltak elérhetőek, és jobbára csak az egyik nem képviselőinek. A magára valamit adó arisztokrata vállát hazájával és családjával szemben erkölcsi kötelesség nyomta – de nem mindenkit hajtott a kötelességtudat. Ha egy nemesifjú élt a lehetőségeivel, és szép pályát futott be, azon senki sem ámuldozott, bár sokan a helyzeti előnyüket is képesek voltak elherdálni. A honorácior (nem nemesi származású, értelmiségi) családból való fiú számára a tanuláson kívül más út nem vezetett a boldoguláshoz. Ugyanakkor számtalan olyan alacsonyabb sorból való fiú is kitűnhetett teljesítményével a művészet, tudomány, irodalom, politika területén vagy az egyházi pályán, aki számára tehetsége és a tanulás kövezte ki az érvényesülési lehetőségeket.

Ezzel szemben korszakunk elején, 1872-ben még a grófkisasszonynak született Hugonnai Vilma sem valósíthatta meg hazájában azt az álmát, hogy egyetemre járjon, és svájci orvosdiplomával sem praktizálhatott. Ennek egyetlen oka az volt, hogy a felsőbb szervek nem látták okát a privilégiumok ilyen jellegű kiterjesztésének, hiszen a Monarchián belül máshol sem engedélyezték a Zürichben szerzett diplomák honosítását. Veres Pálné Beniczky Hermin leforrázva olvasta egykori hódolója, Madách Imre akadémiai székfoglalóját a női szellem alsóbbrendűségéről, miközben szellemi rátermettsége, szervezőkészsége és rangja ellenére is csak más asszonyokkal összefogva, férfiaknál lobbizva mozdíthatta előre a nőnevelés ügyét. Az angolkisasszonyok rendfőnöknőjét, Schreiber Jankát azzal dicsérte Trefort Ágoston közoktatás- és vallásügyi miniszter, hogy „Kár, hogy Mater főnöknő a női nemhez tartozik, jó államférfiú lett volna”8 – de a máter nőként legfeljebb leányiskolát igazgathatott és apácarendet vezethetett. Az 1880-ban született, félárva dzsentrilány, Kaffka Margit már polgári tanítónői diplomát is szerzett – sőt az első jelentős magyar nőíróvá nőtte ki magát –, de mivel 1918-ban spanyolnáthában elhunyt, szavazati jogot sohasem gyakorolhatott. Az első világháborúig tartó időszakban egyetlen olyan nő sem akadt, aki munkás vagy paraszti közegből küzdötte fel magát az egyetemig, sőt az iparosok, jobb módú vagy szegényparasztok lányai közül sem kerültek ki olyanok, akik hatást gyakorolhattak a magyar tudományra, művészetre – noha bizonyára akadtak közöttük olyanok, akik előnyösen mentek férjhez.

A társadalmi osztályon túl jelentős hatással lehetett egy gyermek életére, hogy szülei törvényes házasságban éltek-e. Ennek a felek szándékán túl a társadalmi és vallási különbségekig számos akadálya lehetett. A korszak elején a gyermek születését a papnak jelentették be, a korszak végére már állami anyakönyvben jegyezték fel. A bejelentés elsősorban az apa kötelessége volt, utána következtek fontossági sorrendben a szülésnél közreműködő bába vagy orvos, a szülés helyszínén jelen lévők vagy az anya, amint erre képes. Az jó ideig nem változott, hogy a matrikulában az anya és az apa neve mellett azt is feltüntették, hogy a gyermek törvényes vagy törvénytelen születésű. Ha a nő férjezett volt, törvényes apának a férje számított. „Törvénytelen ágyból” való születés esetén az apa neve rendszerint hiányzott, ha kiírták, akkor „természetes apaként” és nem törvényes apaként hivatkoztak rá, és szerepelt az anya családi állapota: „hajadon”, „özvegy”, esetleg „elvált”. Ha a törvénytelen gyermek felső vagy középosztálybeli anyától született, a továbbiakban egészen biztosan nem az édesanyja mellett nevelkedett. Ezekben az osztályokban mindez társadalmi öngyilkossággal ért volna fel. Az özvegy vagy elvált nők megpróbálkozhattak ugyan azzal a bűvészmutatvánnyal, hogy elhunyt férjük nevén anyakönyveztetik a gyermeket, de ez csupán Blaha Lujzának sikerülhetett: a nemzet csalogánya művésznévként használta első férje, Blaha János karmester családnevét, és jó pár évvel a férfi halálát követően a színésznő fia, Sándor is megkaphatta ezt a nevet. De Hunyady Margit kolozsvári színésznő Bródy Sándor írótól házasságon kívül született fia egyszerűen Hunyady Sándor lett.

Az erkölcs tekintetében amúgy sem sokra tartott színésznőknél a „balkézről való gyerek” majdhogynem bocsánatos bűnnek számított ebben az időben máshol is. Ellen Terry, a korszak vezető brit Shakespeare-színésznője – akit Jászai Mari is csodált és Londonban járva felkeresett – házasságon kívül szült két gyermeket az építész Edward William Godwintól, és ez kihatott ugyan társasági potenciáljára (ha az egész világ le is borult előtte, Viktória királynő sosem fogadta), színésznői elismertségére semennyire sem. Hasonlóképpen a Justh Zsigmond író által bálványozott Sarah Bernhardt, a legendás francia színésznő pályáját sem törte meg, hogy a belga De Ligne hercegtől született törvénytelen fiát, Maurice-t világrajövetele után maga mellett tartotta, és nem titokban neveltette. Ám a legfelsőbb körökben ez az opció nem létezett. Ezeknek a csecsemőknek megszületésük után azonnal távozniuk kellett – már ha az anya nem eleve otthonától távol szülte meg a kisbabát.

Volt lehetőség egy gyermek utólagos törvényesítésére – már a királyi kegyelmen kívül, ami csak ritka esetben volt járható út –, mégpedig ha a gyermek szülei törvényes házasságot kötöttek, és a pap vagy később az anyakönyv vezetője bejegyezte, hogy „a bekövetkezett házasság által törvényesítve”, és gondosan kihúzta a törvénytelenségre vonatkozó szavakat (pl. az anya hajadon voltát vagy a gyermek „állapotát” illetően). Más esetben, ha a házasság és ezáltal a törvényesítés el is maradt, az apa néha mégis beíratta magát az anyakönyvbe, amint az a ferencvárosi plébánia egyik 1895-ös bejegyzéséből látható: „A természetes apa, a balassa-gyarmati származású Balog Géza 21 éves róm. kath nőtelen zenész megjelenvén kérte a nevét beíratni.”9 „Zenész” a századfordulós Ferencvárosban többnyire arra utal, hogy cigány muzsikus. Ahogyan azt Krúdy is megörökítette, a sváb Franzstadt egyik főutcáján a kávéházi menü mellé cigányzenét szolgáltató „cigánykávéházakban” szólt a muzsika, a hangszereiket szorongató zenészekkel pedig oda döcögött a szekér, ahová a mulatni vágyó társaság a cigánybandát rendelte – hiszen a gramofon, a rádió és a hangrögzítés más vívmányainak kora előtt élő zenészeket kellett megfizetniük a szórakozni vágyóknak. Ez a fiatalember, Balog Géza bizonyára nem kockáztatott sokat, amikor Lovászi Zsuzsanna váci hajadontól született gyermekét felvállalta, talán együtt is éltek vadházasságban, ismeretségi körükben férjként és feleségként tartották nyilván őket.10 A magasabb státuszú, kivált a nős családapák azonban ritkán erősködtek, hogy hivatalosan is meg legyenek örökítve törvénytelen csecsemők apjaként. Gyakoribb volt az utólagos örökbefogadás, azzal nem ismert el semmit a férfiú, de kiterjesztette a gyermekre atyai gondoskodását.

A törvénytelen gyermekek és szorult helyzetbe került leányanyák sorsával előszeretettel foglalkozó Krúdy Gyula maga is vadházasságból született 1878. október 21-én Nyíregyházán. A szülők rovatában egyedül édesanyja, „Csákányi Julianna szobaleány” szerepelt, míg az apa, „ifjú Krúdy Gyula ügyvéd”, csupán a keresztszülők egyikeként tűnt fel. Ám jelenléte a dokumentumon arról tanúskodott, hogy magáénak ismerte el a gyermeket. Gyula már majdnem tizenhét esztendős volt, amikor a szülők 1895-ben összeházasodtak, talán a polgári házasságkötés bevezetésén felbuzdulva. Ekkor már tíz gyermekük volt, és Gyula születése óta éltek közös háztartásban. A házasságkötés elmulasztása bizonyára a társadalmi rangkülönbségből fakadt. Legalábbis Krúdy apjára nem nehezedett elviselhetetlen nyomás Csákányi Julianna rokonsága részéről, mint ahogy akkor történt volna, ha társadalmilag azonos osztályba tartoznak.

A gyermekvédelmi tevékenységet folytató jótékonysági szervezetek – akárcsak a teljes társadalom – szintén éles megkülönböztetést tettek a gyerekek között aszerint, hogy törvényes vagy törvénytelen származásúak-e. A törvénytelen születésűek a gondosabb ellátást biztosító árvaházba nem, csupán lelencházba mehettek. A falusi dajkaságba vagy lelencházba adott kicsik túlélési esélyei pedig igencsak bizonytalannak ígérkeztek – és a nem kívánt gyermekek szülei ezt nem is mindig bánták. Ha az anya, apa vagy a család számára számított valamit a gyerek élete – akár egy tiltott szerelem gyümölcseként, akár keresztényi könyörületből –, akkor megfelelő elhelyezése nem kevés cselszövést igényelt. A paraszti közösségekben mindazonáltal ez sokkal inkább gazdasági kérdés volt, mint társadalmi stigma, a leányanya többnyire magával vihette a gyermekét a későbbi házasságába.

Kassay Adolf korabeli levelezőkönyvecskéjének keresztelőre invitáló mintalevele az apa szempontjából fogalmaz. A hétköznapi életben valóban az apa elsődleges feladata volt, hogy az újszülött érkezését bejelentse és a keresztelő kapcsán intézkedjen, ami lehetőleg már a születést követő harmadik napon megtartatott. A levelezőkönyv persze azon helyzet lehetőségét is elismerte, amikor nincs atya, ugyanis tartalmaz „Egy törvénytelen gyermek keresztelésére” alkalmazandó mintalevelet, amelyet az anya ír egy felkért keresztapa pártfogását kérve, ekképpen: „Egy szegény megcsalatott nő esedezik a t. [tekintetes] úr. kegyes részvétéért. Egy leánykám született, a kit keresztvízre kell vinni. Kérem, kegyeskedjék szegény ártatlan gyermekem nevében, a kit születésekor egy szerető atya nem ölelhetett, mert azon egyén, a ki hízelgő, csalfa igéreteivel elszédítvén, engem tévútra vezetett – hűtlenül elhagyott. Ne mondjon a t. úr felettem ítéletet – habár engemet a világ el is itélt. Mély tisztelettel kérem, – szíveskedjék kérésem teljesítésével megörvendeztetni, s szerencsétlen gyermekemet keresztvízre vinni. Becses válaszát kérvén mély tisztelettel vagyok alázatos szolgálója.”11

Mindenkinek jól jött a befolyásos keresztszülő, az eleve hátránnyal induló törvénytelen gyermeknek pedig különösen. A keresztszülő szerepe a katolikusoknál a gyermeknek a hitben való megtartására és elárvulása esetén a gyámság ellátására irányult, de ezek a feladatok idővel egyre inkább elhalványultak. Ha a szülők nem a családi, baráti, ismeretségi körből választottak keresztszülőt, hanem egy rangban felettük álló személyt, akkor kimondatlanul azt remélték, hogy a gyermek élete egy pontján számíthat majd keresztszülője protezsálására.

Sokszor csak egy sietős – mivel elengedhetetlennek számító – keresztelőre jutott idő, mielőtt a kicsi visszaadta lelkét a teremtőnek – mint Mikszáthék első gyermeke esetében: „Az orvos azt mondta, hogy a fiúcska oly gyenge, hogy nem igen bízik az életbenmaradásához. Így atyám elküldött az ev. lelkészért, a nővérem, aki keresztanyja lett szegény kisfiamnak, Kálmán névre kereszteltette, azonfelül miután szeretetét máskép nem mutathatta ki iránta, még több más kedvenc neveit is beiratta az anyakönyvbe.”12 A kisfiú a keresztelést követő néhány napon belül meg is halt.

Mária Valéria gyermekként. Sisit Mária Valériához sokkal szorosabb kapcsolat fűzte, mint idősebb gyermekeihez. Ez naplók, levelek, szemtanúk visszaemlékezéseinek tükrében kissé fojtogató, túlféltő szeretetet eredményezett, de Mária Valéria határozottan intézte a saját leválását, amikor 1890-ben szerelmi házasságot kötött harmadfokú unokatestvérével, Ferenc Szalvátor főherceggel

Ferenc József magyar királlyá koronázása után mintegy tíz hónappal született a kis Mária Valéria, akit Pest-Budán, a budai Várban kereszteltek meg 1868. április 25-én. Ennek nem csupán az lehetett az oka, hogy a még gyermekágyas Sisi nem vállalkozott csecsemőjével hosszabb utazásra, de feltehetőleg a magyar nép felé tett gesztusként is értelmezhető, hiszen a kisleány volt a koronázás után született első császári gyermek. Az uralkodó és családja római katolikus vallású volt, miképpen Magyarország lakosságának mintegy fele – köztük magyarok, svábok, horvátok és szlovákok. A második legnagyobb felekezetet a reformátusok alkották, prominens képviselői közé tartoztak a hagyományosan református arisztokrata családok, valamint jeles értelmiségiek, jobbára magyar nemzetiségűek. Hasonló arányt tettek ki a görögkeletiek (román és szerb nemzetiségűek) és a görögkatolikusok (főként ruszinok). Az evangélikusok részben szlovákok, az unitáriusok azonban mind magyarok voltak. A zsidó vallásúak egyaránt beszélték a németet vagy a magyart. Kiss József költő (aki Szentesi Rudolf álnéven írt regényt) a Király utcával párhuzamosan futó Két szerecsen, Retek, Könyök és Háromdob utcák alkotta fővárosi zsidó negyedről megállapította, hogy lakói „olyanok, a kiknek apja, nagyapja itt született s nagyszámban olyanok, kiket a magyar elem iránti rokonszenv késztetett, hogy Galicziából, Lengyelországból seregestül idetóduljanak. Lassanként levetik a hosszú zsiros kaftánt és hozzá szoknak a plundrához, idővel csiszolódnak is, gyermekeiket tanittatják, és bár magok – a mi Pesten nem is csuda – sohasem tanulnak meg magyarul, de gyermekeiken fog a magyar szó, ponpásan fog és ezek lerójják majd a nemzetiség iránti adót, amiben apáik hátralékosak maradtak.”13

Az anyakönyvben szereplő vallás nem csupán a bürokrácia kedvéért feltüntetett adat volt, hanem rendkívüli fontossággal bírt. Meghatározta azt a környezetet, értékrendet, szokásrendszert, amellyel egy gyermek már egészen kis korától szembesült, megszabta, milyen iskoláztatásban részesülhetett, valamint fiúgyermekek esetében olykor a szakmai érvényesülést is. A párválasztásra mindkét nem esetében hatott, hiszen az eltérő felekezet a házasságkötés akadálya lehetett, különösen ha a hitgyakorlás a család vagy az egyén identitásának fontos részét képezte. A vegyes házasságokat – amennyiben létrejöttek – éppen a születendő gyermekek vallása miatt előzték meg egyezkedések. Bevett szokás szerint a fiúk az apa, a lányok az anya vallását követték, néha azonban valóságos hatalmi harc alakult ki a jegyesek vagy a mögöttük álló családok között. Mindazonáltal 1895-ig, a polgári anyakönyvezés bevezetéséig zsidó és keresztény fél nem köthetett házasságot, hacsak az egyikük át nem tért a másik hitére, így ott radikálisabb megegyezésre volt szükség.

A vallás többek között a névválasztásra is kihatott. A Mária név a katolikusoknál a fiúknak adott nevek között is szerepelhetett, annak jelképeként, hogy a család Szűz Mária oltalmába ajánlja a gyermeket. A királyi és arisztokrata családoknál bevett névözön, amelynek elemei rendszerint egyes dicső felmenőkre, védőszentekre vagy más szimbolikus személyekre utaltak, a társadalom más rétegeinél nem divatozott – ott ritkán adtak kettőnél több keresztnevet. Egyes etnikumok, társadalmi csoportok névadási szokásai annyira jellegzetesnek bizonyultak, hogy a kor élclapjai is ezekre hagyatkoztak egy-egy csoport megjelenítésekor.14 A családi mintázatok is hatottak: szokás volt az elsőszülött fiúnak az apa nevét adni, máshol a nagyapáét, és a másodszülött fiúra szállt az apa neve. A lányok hasonlóképpen örökölhették édesanyjuk vagy nagyanyjuk, esetleg nagynénjük nevét. Márkus Emília és Pulszky Károly első leánygyermeke például a fiatalon elhunyt apai nagymama, Pulszky Ferencné Therese Walter után kapta a Terézia nevet, melynek olaszos formáját, a Tesszát használták. A másodszülött kislány négy neve között – Romola Ludovika Polyxéna Flavia – feltűnik nagynénje (egyben keresztanyja), Pulszky Polixéna neve, valamint keresztapja, Thallóczy Lajos keresztnevének nőiesített változata, a Ludovika. De a családban csak Romolának szólították.

„Ím itt van Rosalie, Coralie, Edit, Györgyike, Istvánka, Jóskácska sat.” – gúnyolódik a korabeli furcsa női neveken egy 1880-as évekbeli tárcacikk. Az idegen, leginkább franciás hangzású és helyesírású nevek divatja mellett létezett ugyanis egy divathullám, amely a magyaros változatban használt férfinevek női változatát – gyakran a becézett alakját – adta a lányoknak: Szilárda vagy Szilárdka (a Konstantina helyett), Ferike (a Franciska helyett), Józsa (a Jozefin helyett), Istvánka vagy Pistike (a Stefánia helyett).

A 19. században írók által kitalált vagy újra felfedezett nevek – Tünde, Tímea, Noémi, Etelka, Jolán, Piroska – lassan szivárogtak be a közhasználatba. A legsikeresebb pályát minden bizonnyal az Ilona futotta be, talán részben Vörösmarty Szép Ilonkájának köszönhetően, amely az irodalmi tananyagban is szerepelt, és mert Tündér Ilona és Árgirus királyfi története ott hevert a vásárok könyvárusainak ponyváin. Az Ilona előkelő helyet foglalt el a legnépszerűbb női nevek listáján, jelen könyv több szereplője is ezt a keresztnevet kapta – legyen szó grófkisasszonyról (Andrássy Ilona), zsidó polgárcsalád vagy vidéki iparosok lányáról (Schlesinger, később Harmos Ilona és Walleshausen Ilona) vagy dohánygyári munkásnőről (Tarnovszky Ilona).

A császári család névválasztása is kihatott a divatra. A Zsófia, Gizella, Erzsébet, Valéria, majd Stefánia nevek korabeli népszerűségéhez hozzájárult, hogy az uralkodófamília tagjai viselték. A lányoknál nem dívott a tiszteleti névadás olyan formája, amely a 19. század második felében, Kossuth és Petőfi nyomán hozzájárult a Lajos és Sándor nevek népszerűségéhez, hiszen nem léteztek széles ismertségű közéleti nőalakok. De falvakban gyakran előfordult, hogy a földbirtokos női családtagjainak vagy egyéb előkelő hölgynek a neve vált felkapottá a kis közösségen belül. Más körökben pedig színésznők hozhatták divatba az általuk viselt művésznevet: Kosztolányi Dezsőné Harmos Ilona például Pálmay Ilka (született Petráss Ilona) után kapta a nevét, ezért szólították Ilkának.

A cselédlányok gúnyneve Mari volt, nem véletlenül, hiszen a jobbára katolikus parasztlányok között az egyik leggyakrabban előforduló név volt, a katolikus anyakönyvek alapján összeállított rangsorokban szinte minden tájegységben az élen szerepelt.

Erdős Renée gyermekkoráról szóló önéletrajzi ihletésű regényében, melynek első kötete Az új sarj címet viseli, a főszereplő nővére így háborog: „Betti, te is megjártad – mondta most keserűn, Betti felé fordulva. Betti, te is megjártad (…). És a neved is milyen kitünő. Akárcsak az enyém! Hogy mennyit kellett szenvednem nekem már csak a nevem miatt is! Szidi, Betti, no, ugyan jól kikeresték! Hát mit lehet ilyen névvel csinálni? Mihez foghat az ember, ha Szidinek vagy Bettinek hívják?”15 Betti rémülten hallgatja mindezt, de kénytelen helyeselni, hiszen „szívből utálta a saját nevét. De hát nem is használta valami sokat. Álomvilágban élt, ahol minduntalan más nevet adhatott magának, ami épen a legjobban és legszebben hangzónak tünt fel előtte. Sokáig volt Emerencia, sokáig Bianka. Erikának is hítta magát egy ideig, de csaknem állandóan viselt egy szép és puha spanyol nevet, ami hozzá a legjobban illett: Eleonóra. Most, hogy így egyszerre durván, világosan rámutattak a nevére, az igazira s még ilyen jóslatot is fűztek hozzá, a gyermek megdöbbent. Hogy az ember semmi szép és nagy dologhoz nem foghat, ha Eblen Bettinek hívják: igen, ez valószínűnek tetszett előtte.”16 Erdős Renée nővérei a valóságban a Jozefin, Johanna és Terézia neveket viselték, amelyek nem tartoztak a kizárólag zsidó vallásúak által preferált nevek közé, a Regina (néha Rezsin változatban) azonban igen,17 ez a korabeli zsidó anyakönyvek tanúsága szerint szívesen adott, divatos név volt a század utolsó évtizedeiben. A regénybeli Betti is úgy találta, hogy a családneve magyarosított, a keresztnevének pedig franciás változata jobban passzol egy, az új nőideált megtestesítő „századvégi lányhoz”, így a regény folytatásában, Az élet királynője lapjain az egykori Eblen Bettit budapesti éveiben már Érseki Benoite-nak hívják. Alakja megalkotójához hasonlóan, aki Ehrenthal Regina néven kezdte el a színiiskolát, de verseit már Erdős Renée néven jelentette meg. A Pesti Napló 1897. szeptember 11-i száma írta meg a névmagyarosítások rovatában, hogy „kiskorú Ehrenthal Regina győrszigeti lakos vezetéknevét »Erdős«-re változtatták”.

Hogy milyen más tényezők hathattak még a névadásra, arra Kóbor Tamás Budapest című regényében találhatunk jellegzetes példát, ahol a szerző egy Koronaherceg utcai cseh cipészmester szájába adja – annak legkisebb gyermeke születésekor – az alábbiakat: „Fiú, teringette, fiú! Csak látná, milyen hatalmas kölyök az. Árpádnak kereszteltem, mivelhogy ő az első Magyarországon született Wočasek. Lehet, hogy későbben meg is magyarosítom a nevemet az ő kedvéért. Tudja, én nemigen bántam, ha a kenyéririgy népség cseh suszternek csúfolt. Hanem a fiú, ördög poklot, az minden ízében magyar ember lesz.”18

A nagyrészt német családnévvel rendelkező zsidó családok egyre magyarosabb hangzású nevet adtak a gyermekeiknek, majd – a századforduló körül már növekvő számban – a családnevüket is magyarosították

A névmagyarosítás az asszimilációs törekvések fontos eleme volt, tükrözte a család vagy az egyén azon szándékát, hogy neve csengését összehangolja választott identitásával. A soknemzetiségű Magyar Királyság politikai jogait a magyar nyelvű többség gyakorolta, ezért az itt boldogulni kívánók lehetőleg magyar hangzású családnevet vettek fel, magyar vagy magyarosnak vélt keresztnevet adtak gyermekeiknek, és magyar nyelvű iskolába járatták őket, abban a reményben, hogy így könnyebben beilleszkednek és sikeresebbek lesznek az életben. A „feltörekvés” fontos hajtóerő volt, hiszen a statisztikák szerint főleg azok határoztak így, akik aktív közéleti tevékenységet folytattak, hivatalt vállaltak; vagy munkájuk révén (iparosként, kereskedőként) sok emberrel kerültek kapcsolatba; illetve értelmiségiként (pap, tanító) vagy éppen az üzleti, tudományos vagy művészeti életben kívántak jobb benyomást kelteni.19 A társadalom többségét kitevő parasztságot alig ragadta magával ez a mozgalom, hacsak „úr” nem akart lenni.20 A névváltoztatás elsősorban a családfő döntése volt, amely a feleségre és leánygyermekekre is kihatott. A nők önállóan inkább csak akkor változtattak nevet vagy vettek fel „művésznevet”, ha irodalmi vagy színpadi tevékenységük kapcsán kiléptek a nyilvánosságba.

A gyermek tehát családnevében hordozta a vele született lehetőségeket: grófi vagy bárói címet, nemesi előnevet, utalást családja etnikumára, vallására, vagy pusztán hajadon anyja nevét. Keresztnevében pedig a társadalmi háttérről tanúskodó jellegzetességek mellett ott rejtőztek a sorsát illető jókívánságok és ambíciók: legyen jó, mint Szűz Mária, szép, mint Tündér Ilona, előkelő, mint Stefánia főhercegnő, színpadi csillag, mint Pálmay Ilka, vagy nemeslelkű, mint Priamosz király lánya, Polixénia hercegnő. A nevek – különösen a felvett és megváltoztatott nevek – azonban a későbbiek során a család helyett az egyén ambícióihoz idomulhattak, elrejtve az előnytelennek ítélt származást, elszakítva a családi kapcsolatokat, alkalmazkodva a kordivathoz, és kifejezve az illető világban betöltött szerepével kapcsolatos vágyait.

Ezek a vágyak és kívánságok csak azokon a kereteken belül válhattak valóra, amelyeket egy kislánynak külső és belső adottságain túl a születési körülményei, vallása, társadalmi osztálya – és nem utolsósorban neme – engedélyezett. A továbbiakban azt vesszük sorra, hogy a századvég utolsó harmadától az első világháború kitöréséig milyen sors várt egy csecsemőre, hol gondozták azokat a kicsiket, akik anyátlanul-apátlanul maradtak; miben különböztek a lányok tanulási lehetőségei a fiúkétól, mikortól különítették el őket az oktatáson belül és kezdődött meg a felkészítésük arra, hogy az életben más-más szerepet fognak betölteni. Milyen területeken működtek az alsóbb osztályok lányai-asszonyai – azaz a dolgozó nők zöme –, és melyek voltak a középosztálybeli nők által betölthető munkakörök, amelyek meghódításáért a feminizmus első hulláma – akkori kifejezéssel „nőemancipáció” – harcai folytak. Mi volt a szerepe a nők életében a házasságnak, mivel járt az anyaság, milyen helyzetbe került férje halálával az a nő, akinek egzisztenciája a házasságán alapult. Nem utolsósorban pedig azokról a szerepekről és feladatokról is szó lesz, amelyek a háztartásban és a társaságban a különböző osztálybeli nők mindennapjait kitöltötték. Röviden szólva tehát arról, hogy az életüket a Magyar Királyságban élő nők, legyenek kicsik vagy nagyok, lányok vagy asszonyok, szegények vagy gazdagok, mit tettek és mit tehettek abban a mozgástérben, amely számukra 1867 és 1914 között adatott.

Tartalom

Bevezető
Gyermek születik

Gyermekkor

„Rendkívül gondos ápolás meg az anyatej”
A kisgyermek jólléte

„A törvénytelen gyermekek a társadalom árvái”
A lelencház

„Sorsukhoz illő nevelésben részesüljenek”
Az árvaházak lakói

„Gyermekök neveltetését elébe teszik az állattenyésztésnek”
Az óvoda

„Csak fiúk járnak-e tanulni az iskolába?”
Kisiskolások

Nőnevelés

Mindenből egy keveset
Otthoni iskoláztatás

„A gyermekeket a nevelőnőre bízzák”
Nevelőnők és tanítványaik

„A jó püspök fontosnak tartotta céljaira a nőnevelést”
Zárdaiskolák terjeszkedése

Főrangú zárdaszüzek és szegény iskolanénék
A zárdaiskolák jellegzetességei

„A zárda az alkalmazkodás műhelye”
Élet a zárdában

Karrier a falak között
Apácasors

Kisdedóvók és gyermekkertésznők
Az óvónői pálya

„Diplomás boldogság – mártír gyönyör”
Tanítónők kilátásai

Felforgatók
Első nők az egyetemen

„Tudjon mindent, vagy menjen apácának”
Színészképzés

Szalonhölgyek tündöklése
Nő a társaságban

A nő sorsa a házasság

Beszéljen az édesmamával!
A középosztály házassági piaca

„Regényekben szerettem a titkos házasságokat”
Titkos házasság és lányszöktetés

Ki-ki a párjával
A házasság valós és szimbolikus akadályai

„A tied most már egészen, nyiltan, becsülettel”
Lánykérés

Ilonka mátkasága
Egy hosszú jegyesség

„Hát egy szoknyában menjek?”
Kelengye

Új nők, régi keservek
A modern nő és a párválasztás

„Álmodó gyermekből földi asszony lesz”
A lánykéréstől az esküvőig

Háztartás

„Úgy fogsz parancsolni, ha dolgozni tudsz”
A vidéki úriasszony háztartása

„Alig lesz magának dolga minálunk”
A budapesti háztartás

Rendes háznál hétfőn mosnak
A mosás terhe

„Oda haza kosztoltok?”
A feleség főzőtudománya

Asszonymulatság és hentes-erotika
A beszerzés módozatai

Cselédek, munkásnők és doktor nagyságák

A Marik élete
A cselédlány pályája

„Egészségesen elbocsájtatott”
A cselédlány és a törvény

Családtag vagy ingyenélő?
A cseléd helyzete

„Hat napig a hetedikre várunk”
Munkásnők

„Az anya munkáskezének felszabadítása”
Bölcsődék

Dohánygyári leányok
Egy nap a gyárban

Mese a varrógépről
A kézimunka mint megélhetés

„Adjatok a nőnek ismeretet, adjatok a nőnek keresetet”
Nőtisztviselők

Doktor nagyságák
Orvosnők a Monarchiában

Szexualitás és anyaság

„Engem nem csábítottak el”
A lányok ártatlansága

Krafft-Ebing és az előrehozott nászéjszaka
Szexuális norma

„A név marad, bérlője változik”
Prostitúció és emberkereskedelem

„Hőnigné megy széjjel, mint a morva posztó”
Terhesség és szülés

„Tapasztalt hölgyek”
Fogamzásgátlás és családtervezés

Özvegység és válás

„A kegyetlen halál elragadta tőlünk”
Özvegyek és árvák

Ágytól és asztaltól
A válás nehézségei

Erdélyi házasság és hűtlen elhagyás
A válás lehetősége

Epilógus

Utószó és köszönetnyilvánítás

Bibliográfia

Az illusztrációk forrása

Jegyzetek

Mutató

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Bogdán Ágnes

Szerkesztette Orosz Ildikó

A szöveget gondozta Markwarth Ágnes és Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 355 857 7

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Cormorant Garamond – SIL Open Font License

Montserrat – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Teachers – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License