Michael Mansfield

Sötét sarok

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2022

EPUB ISBN: 978-963-3870-98-3

MOBI ISBN: 978-963-387-099-0

Tartalomjegyzék

1. Előszó

2. Érkezés Upper-Swanlonba

3. 1.

4. 2.

5. 3.

6. 4.

7. 5.

8. 6.

9. 7.

10. 8.

11. 9.

12. 10.

13. 11.

14. 12.

15. 13.

16. 14.

17. 15.

18. 16.

19. 17.

20. 18.

21. 19.

22. 20.

23. 21.

24. 22.

25. 23.

26. 24.

27. 25.

28. 26.

29. 27.

30. 28.

31. 29.

32. 30.

33. 31.

34. EPILÓGUS

35. EPILÓGUS UTÁN…

Előszó

Két évvel korábban…

Hugh Salisby kapitány lenézett a kezeire. Remegtek az ujjai.

Gyűlölte ezt az érzést, de nem sokat tehetett ellene. Egyedül azért hálálkodott a sorsnak, hogy ez a fajta gyengeség csak nagyon ritkán fordul elő vele.

Persze, egy rideg és önmagában is viszolygást keltő hullaházban talán természetes, ha az ember összerázkódik, vagy remeg.

Salisby, engedve a felszólításnak, belépett a hullakamrába. Mellette Exeter államügyésze, és a nyomozást végző hadnagy lépdelt. Őt magát tanúnak idézték be, hogy azonosítsa a holttestet.

A holttestet…

Megrázkódott a gondolatra, hogy az a lány már nem egyéb, mint egy élettelen test…

Ismerte Rachel Warmere-t, legalább is találkoztak már néhányszor. Egy éve látta először. Túl kevésnek bizonyult ez az idő ahhoz, hogy elfeledje azt az üdeséget, amit a lány képviselt. Az egyetemi szemeszter kezdete előtt érkezett és útbaigazítást kért tőle Perthwell-ben. Salisbynek éppen a szomszédos Swanlonban, az Egyetemvárosban volt dolga, és felajánlotta, hogy elviszi. Amikor a lány igéző mosollyal beült a járőrkocsijába, Salisbyvel madarat lehetett volna fogatni. Bevallotta magának, hogy nem látott még szebb jelenséget a világon ennél a leányzónál. Ha akkor és ott bármit kért volna tőle Rachel, biztosan megteszi neki…

Valamivel több, mint két hete találkozott vele utoljára. A lány az egyik Perthwell-i étteremben vacsorázott. Rachel szinte nem evilági jelenségnek tűnt és Salisby le sem tudta venni róla a szemét. Ennek az estélyi ruhába bujtatott tündérnek a látványa teljesen betöltötte a tudatát.

Rachel is észrevette és mosolyogva biccentett felé, de nem invitálta az asztalához, noha…

Noha egyedül vacsorázott.

Salisby nem tulajdonított akkor ennek nagy jelentőséget, de utólag elég különösnek hatott, hogy egy ilyen káprázatos hölgy magányosan jelenik meg egy étteremben.

Megborzongatták az emlékek a gyönyörű Rachel Warmere-ről, aki…

Aki mára már csak egy élettelen test…

A hadnagy rideg hangja csendült fel a félelmetesen visszhangzó helyiségben.

– Kérem, kapitány úr. Legyen kedves megtekinteni az áldozatot.

Salisby ádámcsutkája hevesen járt fel és alá. Megköszörülte a torkát és megpróbálta a hivatalosság köntösébe tuszkolni a szorongását.

Ám amikor fellebbentették a leplet a holttest arcáról, úgy szisszent fel, mintha a lábujjára tiport volna egy kíméletlen cipősarok. Fujtatott néhányat, hogy elkerülje a feltörő rosszullétet, ami orvul megkörnyékezte.

A rideg fémlapon egy üres tekintetű lény hevert, ami csak a legelnagyoltabb külső jegyekben emlékeztetett Rachel Warmere-re. Salisby csak nagy nehézség árán tudta kijelenteni, hogy ő az.

Ő volt. És valahogy mégsem.

Ahogy erőt vett magát, hogy másodszor is rápillantson, Salisby lassan felmérte a lányon beállt érthetetlen változásokat.

Megdöbbentette az a nyersesség, amivel Rachel megfosztatott mindattól, ami olyan különlegessé tette. Mindaz a finomság és kellem eltűnt róla, ami légies szépségét kölcsönözte. Kiszáradt bőrű, elhasználódott testű, nőnemű múmiaként hevert előtte, akinek legapróbb arcvonását is az idő könyörtelen terrortámadása csúfította el. Mintha két hét alatt hatvan évet öregedett volna.

A másik dolog, ami megborzongatta Salisbyt, az üresség volt. A lány tekintete mindig is az értelemtől és a jóindulattól sugárzott. Most, ahogy a meredt tekintetét bámulta, csak az ürességet, a közönyt és a halál rettentő kínjait olvashatta ki onnét. És a rémület fagyott, elszíneződött ákom-bákomjait az aszott bőrén.

Salisby ismét köhintett egyet, aztán félreállt. Észre sem vette, hogy a főügyész és a nyomozóhadnagy összenéznek felette. Amint kicsit jobban érezte magát, kinyögte:

– Igen… Ő Rachel Warmere… Tudnak már valamit, uraim?

A nyomozó felelőssége tudatában kihúzta magát.

– Semmit. Szinte semmit. Csak azt, amit mindenki. Hogy Rachel Warmere egy gazdag árva volt, se kutyája, se macskája. Swanlonban kívánt hittudományi ismereteket szerezni. Fél éve kimaradt az Egyetemről és a tanárok sem tudtak semmit felőle. Valószínűleg ön látta utoljára élve, kapitány. Tizenkét napja holtan találták Exeterben. Nincs külsérelmi nyom, árulkodó jel. Egyszerűen meghalt, mert nem akart élni. Tartok tőle, hogy öngyilkosság történt. Kitűnő kollégám is így véli.

– Öngyilkosság? – kérdezte Salisby. – Ugyan, mi oka lehetett volna öngyilkosságra?

– Hát az a fizimiska, amit látunk – tette fel a költői kérdést az államügyész –, vajon nem lehet kellő indok?

– Úgy véli, valami kór támadta meg vagy valami elképzelhetetlen átok folytán megcsúnyult és ezt nem tudta feldolgozni magában?

– Eleresztettem a fülem mellett a gúnyos felhangot, Salisby. De ezt levonva tulajdonképpen úgy gondoljuk, hogy ez történhetett. Feltételezhetően méreggel végzett magával, bár ebben a ronccsá aszalódott testben képtelenség lenne bármit is kimutatni. Nos, öngyilkosság, Salisby, és kész.

Perthwell és Swanlon rendőrkapitánya nem hitt a fülének. De nem szólt egyetlen szót sem. Inkább mindent elraktározott magában.

Még akkor is hitetlenül csóválta a fejét, amikor kilépett a hullaházból a semmivel sem melegebb folyosóra.

*

A szikár férfi némán várakozott a kórházzal átellenben, egy sarok fedezékében. Az Alphington Streetről jól rálátás esett az Exe-hídra és az alatta kanyargó Exe folyóra. Még a múzeum csónakkiállítását is észrevehette, ami vagy száznegyven együtt ringatózó hajókülönlegességet jelentett egy szűk csatornában felsorakozva. Dzsunka, ősrégi vontatógőzös, gyöngyhalászhajó és ki tudja, hány patinás régiség zsúfolódott össze abban a keskeny, víz áztatta nyiladékban, ami az exeteri Tengerészeti Múzeum tulajdonát képezte. A férfi a fülére húzta a szürke kötött sapkát, és míg türelmesen várakozott, végigjáratta szemeit a panorámán.

Csak akkor fordította figyelmét a kórház felé, amikor mozgás támadt a hátsó bejárat táján. Tudta jól, a halottasház felől igyekszik valaki kifelé a szabadba…

Ahogy megpillantotta a megfigyelt személyt, akire mindeddig várt, feltűnés nélkül odasétált a telefonfülkéhez és tárcsázott.

*

Az Upper-Swanlon-i Agrobane Hittudományi Egyetem egyik kihalt folyosóján, egy apró tanári szobában megcsörrent a telefon.

A férfi, aki felemelte a kagylót, átszellemült tekintettel meredt maga elé, mintha éppen meditáció közben zavarták volna meg.

Nem szólt bele a kagylóba, hanem némán hallgatta a vonal túlsó feléről áradó információkat. Ezután egy morduláshoz hasonló hanggal jelezte, hogy megértette a hallott üzenetet, majd letette a készüléket.

Szemei – mindent látó, titkok örvényébe merült szemek – újra a révület fogságába kerültek. Némi várakozás után a testes férfi felemelkedett a helyéről, hogy engedelmeskedjen a fül számára megérthetetlen parancsnak.

Ezt követően a szoba egyik sarkában álló, hatalmas tölgyfa-szekrény ajtajához lépett és kinyitotta…

Napjainkban...

Érkezés Upper-Swanlonba

1.

Vasárnap…

Szürkeség. Szemcsés, alaktalan szürkeség.

Pontosan olyan, mint egy túl erős digitális zoommal készült kép. Egy gyenge fotó. Félig éber éjszakák üres látomásai, míg felvirrad végre a semmiféle megújulást nem ígérő hajnal.

Aztán menetrend szerint jön hozzá a fájdalom…

Philip Glenvenor nagy nehézséggel felült a vendégszoba puha ágyában. Néhány percet úszott csupán a sehollétben, az álomtalan kábulat és az ébredés köztes állapotában, máris felajzott íjként feszült meg a teste. Keze ökölbe szorult és képtelen volt kordában tartani a belsejében felébredő fájdalmat.

Mint minden reggel, első mozdulatként ma is az ágy mellé készített fecskendőért nyúlt. Az elképesztően vékony acéltűn keresztül egy gyors, gyakorlott mozdulattal beerőszakolta combjába az anyagot, ami arra hivatott, hogy gyökerestül kitépje a fájdalmat. De csak egy időre. Csak egy rövid időre.

Hányszor és hányszor húzott párhuzamot önmaga és egy drogos között! Hányszor érezte ezt, miközben bőre alá erőltette a szert, ami képes arra, hogy felemelje és elmenekítse a kín poklából! Vajon egy narkós nem ugyanezt teszi, ahányszor kábulatért lihegve betolja a teste szövetébe az erőszakos falloszként meredő tűt? Mintha önmagát, a tudatát akarná megerőszakolni…

Ő sem különb. Talán csak annyiban, hogy neki nem adott az élet választási lehetőséget.

Glenvenor lehunyta a szemét. Csendes szenvedéssel várta azt a másfajta ritmust, ami akkor kel életre, amikor a szer hatására lecsillapul benne minden kín. Ettől egy időre újra embernek érezheti magát. Visszatérhet az életbe egy fél napig talán, és ezalatt ugyanúgy reagálhat mindenre, mint a többiek. Míg erre várt, szinte csikorgott a foga a görcstől, és még a lepedőt is izzadt csomóvá markolászta.

Aztán egyszerre csak a maró tűz alábbhagyott. A szürkeség ködként illant el, és a reggel megtelt napfénnyel, későnyári virágillattal, amely betüremkedett a lehúzott redőnyön. Jellegzetes, nedves növényillat, pára és sült hal szaga köszöntötte ezen a reggelen – a vidéki Anglia legjellemzőbb illatai.

A fiatalember felkelt az ágyról és gyorsan összepakolt. Mint általában az utazók, akik csak éjszakára keresnek egy átmeneti fészket, ő sem rámolt ki az utazótáskájából. Csupán a legszükségesebbeket tette az asztalra, vagy a tenyérnyi fürdőszoba polcára. Most sebtében behordott mindent a nagy sporttáskába, mint akinek minden perc drága. Magas, szikár testének mozdulatai arról tanúskodtak, hogy általában minden téren sietve végzi a dolgát, mint aki igen nagy becsben tart minden órát az életéből.

Gyorsan tisztálkodott. „Cicamosdás” – mondta az anyja mindig, amikor azt látta, hogy a kis Philip csak felületesen magára locsolja a csapvizet, beszappanozza a legkritikusabb helyeket, aztán újra leöblíti magát, és már rohan is.

Tulajdonképpen nem kellett volna sietnie. Kényelmes tempóban autózva már koradélután utazása végcéljánál teázhatna. Még ahhoz is bőven maradna ideje, hogy szállást keressen a helyen, ahová a tudata olyan erősen hajtja. Ismét leheletnyi boldogság szellője futott át rajta, hogy ma már ott lehet.

Még ma megérkezhet Upper-Swanlonba.

Glenvenor minduntalan már-már erotikus örömet érzett arra a gondolatra, hogy megpillanthatja végre azt a várost. Maga döntött úgy, hogy élete tevékeny részét még igyekszik a tanulás szolgálatába állítani, hogy méltósággal és tartalommal töltse meg hátra levő, csekély számú napjait. Azt azonban maga sem értette, hogy mi ez a lelke titkos rekeszeiből feltörő, buja öröm. Mintha nemcsak ő döntött volna, hanem legbelső énje, a tudatalattija irányította volna afelé, hogy ebben a kicsi, eldugott egyetemvárosban kezdje el tanulmányait. Egy Isten háta mögötti, mítoszokkal átszőtt, cornwalli egyetemvárosban, ráadásul. És egy olyan szemesztert, amit talán már be sem tud fejezni…

Sporttáskával a kezében kilépett a vendégszobából a konyhába. A mosolygós devonshire-i asszony éppen egy cseréptálra rendezett parasztreggelit készített az asztalra, hozzá gőzölgő teát. Meglepetten pillantott fel az indulásra kész fiatal vendégre. Úgy emlékezett, az előző estén értésére adta, hogy egy reggelire is várja, amiért – jó angol szokás szerint – nem számít fel semmit.

– Mán indul az úr? Aztat hittük, itt kőti el a reggelit!

– Köszönöm, asszonyom – mosolygott rá a fiatalember. Nevetése a testes vidéki asszonyból is mosolyt csikart ki. – De mennem kell. Tudja, az iskola, a beiratkozás nem várhat…

– Igen, tudom én aztat… A diákok élete nem eccerű! De hová igyekszik mán az úr? Miféle oskolába?

– Az utam Upper-Swanlonba vezet, hölgyem. A Hittudományi Egyetemre.

– Ó, jóságos mindenség! Hát vigyázzék az úr arrafele!

– Mire kellene vigyáznom, hölgyem? – kérdezte mosolyogva Glenvenor. Mulattatta ez a teremtés, de egy kicsit szégyellte magát a miértjén. Ám a helyzet adta komikum erre késztette, mégpedig az, hogy míg ő kötelességszerűen a maga tanult, legfelsőbb osztálybeli, kifinomult stílusában igyekszik ejteni az anyanyelvét, addig ez a jóravaló asszony mennyire kerékbe töri azt. Egyszerűen nem tudta megállni nevetés nélkül ezt a buta kontrasztot. – Nos… Mitől kellene tartanom? Közúti ellenőrzéstől?

– Rosszabbtú! – az asszony lehalkította a hangját és közelebb hajolt. – Sokkalta rosszabbtú! Arrafelé tanyázik a fekete Fúbus! A fiatalúr nem ismerheti őtet! A dombok között, meg a lápvidéken bujkál. De aztat is mondják, hogy ott szunnyad az oskola környékén… Hát csak vigyázzék az úr!

– Köszönöm, hogy figyelmeztetett, kedves hölgyem! – a férfi komolyságot erőltetett magára, nehogy megbántsa ezt a jóravaló teremtést. De szíve szerint elkacagta volna magát. – Vigyázni fogok, ígérem önnek! Minden jót kívánok maguknak! Az ég áldja!

– Magát is… – az asszony tétován állt és megrázta a fiatalember feléje nyújtott kezét. A férje már talán a birkákkal foglalatoskodott, vagy a terményekkel; nem látszott sehol. Az asszony nem is tett kísérletet arra, hogy előkerítse. Tipikus „bed-and-breakfast” szállásadó volt, akinél szinte naponta új arcok ülnek a vacsoraasztalnál, vagy kérnek szobát éjszakára. Bár arra bizonyára nem emlékezhetett, hogy bárki is kihagyott volna egy ingyen reggelit. Ráadásul, aki megtörte a rendet, éppen egy ilyen megnyerő, finom modorú, törékeny fiatalúr…

Glenvenor eközben kisietett a kapun és az egyik külső pajta árnyékában parkoló Aston-Martin csomagtartójába lökte az utazótáskát. A kecses sportautó minden tekintetben elütött a vidéki környezettől és a birkaürülékkel teli, gyomtól felvert aszfaltúttól. Ez az ellenhatás láthatóan nem zavarta őt. Szándékosan kerülte el a település hivalkodó szállodáját, hiszen ott sem tudott volna többet pihenni, mint egy effajta helyen…

Mikor beült a sötétzöld sportkocsiba és ráadta a gyújtást, egy pillanatra visszanézett az udvarház felé. A reggeli éles napfényben – ami legalább annyira volt ritka errefelé, mint egy ilyen farmon parkoló Aston-Martin – megpillanthatta a mosolygó asszonyka kerekded alakját. Amaz a tisztelete jeléül kijött a kapuhoz, hogy integessen távozó vendégének.

Philip Glenvenor mosolyogva visszaintett neki. A lelkében a kedves gesztus mellett valami apró, fojtó, savas érzés kavargott és nem volt nehéz rájönnie, mi az.

Az irigység.

Az irigység ennek az asszonynak, meg a férjének az egészsége, a lelki békéje, a viszonylag biztonságos jövőképe láttán. Glenvenor számára számtalan dolgot megadott a sors: főnemesi dinasztiát, tökéletes anyagi hátteret, előnyöket. De ebben a pillanatban mindezeknél sokkalta többet jelentett az, amit ebben az egyszerű teremtésben megtapasztalt: a kicsattanó egészség és az életerő. Még azzal együtt is vonzónak látta, hogy ilyen mélyen gyökerezett benne a babonaság.

Erőszakkal rántotta vissza magát a lelki szakadék pereméről: attól, hogy keseregni kezdjen. Keményen a gázra taposott. A könnyed luxusautó félreseperte az útról az ürüléket, a gazt, meg a szétszóródott kavicsokat, amint kilőtt az A364-es főút irányába, Exeter és Upper-Swanlon felé.

2.

Maga is csak csodálkozott ezen a fajta merészségen.

Nyár eleje óta tudta, hogy felvették, de Janett leginkább azon döbbent meg, hogy képes volt arra, amitől világéletében irtózott. Történetesen arra, hogy egyedül, önszántából vállaljon fel valamit, amiben csak magára számíthat.

Jelen helyzetben egy vadidegen közeg várta, egy vidéki életforma, ami önmagában még talán nem jelentene nehézséget. Londonban, Kelet-Kensingtonban lakott ugyan, amióta az eszét tudta, de mégis legkevésbé attól tartott, hogy a környezetváltozás problémát okoz majd. Attól azonban sokkal inkább, hogy kikerül módos családja védőburkából, és a rászakadó felelősség súlyától megszámlálhatatlan hibát fog felhalmozni. Ez pedig, ahogy ismerte magát, nem fog igazán jót tenni az amúgy is ingatag önbizalmának.

A másik félelmetes rémképet az idegenekkel való kapcsolatfelvétel nehézsége alkotta. Ha valahol, hát olyan közegben, ahol rengeteg új arccal kellett megismerkednie, Janett Haddings végtelenül esetlennek érezte magát. És most sem volt ez másként; míg Christ-Grall falucska végén a buszra várakozott, szinte görcsölt a gyomra az izgalomtól.

Ennek ellenére mély és megmásíthatatlan elhatározás vezette Upper-Swanlon felé. A legszebb az volt az egészben, hogy maga sem tudta, miért. De amikor tavasz környékén a könyvtárban olvasott róla és meggyőződhetett arról, hogy a Nemzetközösségben sehol nem oktatják a vallástörténetet ilyen magas szinten, mint ebben a titokzatos cornwalli dombok közé rejtett kis egyetemvároskában, azonnal döntött. Neki ide kell jönnie! Le kell vetkeznie végre gátlásosságát, hogy saját kezébe vegye az életét.

Ennek ellenére nyáron legalább háromszor döntött úgy, hogy mégis távol marad ettől az idegen közegtől. Jó egy hónappal ezelőtt, az utolsó nagy kísértés pillanatában már a telefont is felemelte, hogy tárcsázza az Upper-Swanlon-i dékáni hivatal ügyeletét. De mégsem tudta megtenni, hogy vágyait egyik pillanatról a másikra kiirtsa a lelkéből. Mintha kiszakíthatatlanul a lelkébe fészkelte volna magát az a kis fickó, akit konok szabadság- és önállóságvágynak neveznek. És Janett nem is akarta kiengedni többé onnét. Hogy megerősödjön benne ez az új jövevény, álmokkal, célokkal táplálta és nem engedte magához közel többé a kételyeket.

– Hello! Csak nem? Csak nem… Janett Haddings?

A lány felkapta a fejét. Úgy elmerengett a múlton és önmagán, hogy talán még a busz is elmehetett volna mellette, amire várt.

Egy impozáns, sötétzöld sportkocsi vesztegelt a buszállásban, vagy három lépésre előtte. Vékony, sápadt, szőke hajú fiatal férfi vigyorgott felé, aki első látásra ismerősnek tűnt. Janett a vele született zavarodottsággal ijedten pillantott rá. De hirtelen kinyílt a tudatában egy kicsinyke ablak, ami mindenre magyarázatot adott. Egy pillanat alatt beugrott, hogy ki is az, akivel az ország e távoli szegletében összehozta a sors.

– Philip? Hát persze! Philip Glenvenor! Te meg mit keresel errefelé?

– Ha a sejtésem nem csal, valószínűleg ugyanazt, amit te. Ez az út Swanlonba vezet, és ahogy gondolom, utána már csak a világ vége van, ami után egyszerűen lepottyanhatunk a bolygóról.

– Pontatlan, Philip! – nevetett rá a lány és közelebb lépett a kocsihoz. – Mint mindig! Tudhatnád, hogy a „Világ Vége” nevű hely valóságos és a cornwalli földnyúlvány legvégén található, Penzance-tól nem messze. Még azt is kiírták egy pubra, hogy, idézem: „Itt található Anglia utolsó kocsmája!”

– Jézusom, Janett! Te aztán készültél! – Glenvenor közben kiszállt, hogy üdvözölje régi barátját. Igyekezett ruganyosnak és egészségesnek látszani és remélte, hogy ez sikerül is. Odalépett a visszafogott és meglehetősen konzervatív öltözetű lányhoz és barátian megölelte. Amaz kelletlenül bár, de viszonozta az üdvözlést. Ettől Glenvenornak eszébe jutott Janett legendás félszegsége és tartózkodása a testi kontaktusoktól.

– Ne viccelj! – folytatta Janett sietve, hogy palástolja zavarát. – Nem akárhová hozott a sorsom, hanem egy mitikus hagyományokkal teli földre! Artus király földjére, ha nem tudnád, barátom! Ráadásul egyedül!

– És ne felejtsd ki a… mit is? … a fekete Fúbust!

– Micsodát? – Janett szemei derűsen felvillantak. Megérezte, hogy a férfi viccelődni akar.

– Ahol megszálltam, a lelkemre kötötték, óvakodjak ettől a fekete Fúbustól. Valami lápvidéki törpe mesealakja lehet, talán egy túlságosan délre tévedt koboldé. Csak azért említettem, hogy hozzátegyek valami érdekeset az ismeretanyagodhoz.

– Nagyon megtisztelő. Akkor még egyszer! Tehát nem akárhová vetett a sors, hanem Artus király és a szörnyűséges fekete Fúbus földjére! Így jó?

– Tökéletes! – nevetett a férfi és játékosan megtapsolta az előadást. – És nem csodálatos, hogy éppen itt futottunk össze? Ez több mint véletlen! Janett, hány éve nem láttalak?

– Én még diák uniformist hordtam, tehát legalább egy évtizede!

– Ne öregíts! Nincs az annyi! De hogyhogy kollégiumi életre adtad a fejed? Ez nem igazán illik hozzád!

– Ebben teljesen igazad van! – mondta a lány. Beszéd közben egyre inkább érezte, hogy átjárja az öröm, amiért a nagy idegenben ismerős arcot láthat. – Magam sem hittem el, hogy képes vagyok rá. Anyám fogadásokat kötött arra, hogy maximum az első héten visszafordulok, és tovább boldogítom a családot.

– Minimum?

– Minimum, hogy még nyáron ráébredek a dőreségemre. Így mondta: „dőreségemre”! Ugyanis dőreségnek tartja, ha az ember önállóvá szeretne válni.

– Bizonyos történelmi dinasztiáknál más értékrendek uralkodnak, tudod jól. Én viszont úgy vélem, büszke lehetsz magadra, hogy a saját kezedbe vetted az életedet. Ha jól belegondolok én is hasonló okból vagyok itt… nagyjából. Amúgy vársz valakit?

– Igen. Sok embert egy nagyméretű járművön, amit busznak hívnak. Talán ismered te is… Bár azt nem igen hiszem, barátocskám! Kiráz tőle a hideg, de lerobbant a kocsim és most bütyköli egy szerelő. Itt sikerült egy szakembert találnom, egy utcával arrébb. Ide vontatták be. De csak holnapra lesz kész. Hiába ajánlottam dupla díjat, ha azonnal nekifog. Nem tette meg.

– Itt minden másképp működik, mint a főváros környékén, vagy a nagyvárosokban, Janett. Na, gyere, dobjuk be hátra a csomagodat és ugorj be mellém. Talán kényelmesebb lesz velem, mint egy tömött buszon.

Miután a lány engedelmeskedett és beült mellé, Glenvenor a gázra taposott és nem túl nagy sebességgel rátért a városi útról az A364-es autópályára. Csak akkor folytatta a társalgást onnan, ahol abbahagyta, amikor már a széles, sima aszfaltsáv szaladt alattuk.

– Egyébként ne is számíts arra, hogy ezek a népek azonnal, lélekszakadva teljesítik az óhajodat. Itt, Délnyugat-Angliában meg különösen másként jár az idő. Tudod, hogy itt kelták éltek. Teljesen más népség, más felfogással. Talán igazuk is van abban, hogy nem engedik a pénztől befolyásoltatni magukat. A békéjük többet ér. Kezdem én is megszeretni ezt az életszemléletet.

– Na, ne! – mondta a lány és egy apró grimaszt vágott, ami gyerekesen könnyeddé tette a vonásait. A lehajtott vászontető miatt a langyos szél szabadon cirógatta az arcát, szőkésbarna, félhosszú, szigorú kontyba csavart haját, ő pedig nagyon élvezte ezt. Most, hogy ismerőssel beszélgetett, a félénksége lemállott az arcáról és a lelkéről. Ettől olyan bájossá vált, mint egy játékbaba és ezt Glenvenor sem tudta nem észrevenni. A volán mögül többször is felé pillantott és végigmérte utasát. Tíz évvel ezelőtti, utolsó találkozásukkor ez a vonzó kis teremtés még átmenetet képezett egy ügyetlen kiskacsa és egy vaksi, vastag szemüveges egérke között…

A lány folytatta:

– Ne etess, barátocskám! A nagy Glenvenorok huszonnyolcadik leszármazottja, Bölcs Philip és a plebs békéje? Ugyan, mi ütött beléd? Nem hinném, hogy elvesztetted a nemesi méltóságodat.

– Nem, azt nem is. Csak talán gyakorlatiasabb lettem. És ez fontos dolog. Meg talán érettebbé is váltam ahhoz, hogy felismerjem a dolgok értékeit.

– Mint például ezt az autót? Ezek szerint felismerted azt is, hogy nem mindenki engedhet meg magának egy ilyet.

– Nem is – vigyorodott el Glenvenor. – Erre büszke vagyok. Csak kettő ilyen van az országban, kedveském. Az egyik az enyém. A másik James Bondé.

Kacagva szelték az utat, miközben előtüremkedtek a múlt emlékei. A családok, a birtokok, Janett bátyjának tragikus sorsa, Glenvenor apjának betegsége és halála. De előbukkantak a gyermekkorban és a tanulóévek alatt átélt csínyek is, amiket bársonyossá tett a kegyes idő. Ahogy felemlegették ezeket a közös élményeket, boldogan nevettek, és ettől a fiatalember régóta most először érezte magát igazán felszabadultnak. Ha ez jellemzi majd a swanloni tartózkodását – gondolta végül –, akkor semmiképpen sem nevezhető rossz döntésnek az, hogy idejött.

3.

A történet közismert: a vérbő VIII. Henrik kitiltotta Angliából a katolicizmust, amikor a Vatikán nem ismerte el újabb házasságát. Helyette saját képére és hasonlatosságára alkotott egy egyházat, amely később anglikán vallás néven lépett fel a történelem színpadára.

Az uralkodó természetesen ennek az új egyháznak a fejeként sajátos hatalommal bírt, de annyival mindenképpen, hogy viselt dolgait senki se olvashassa a fejére.

Ennek ellenére mégis akadt olyan merész egyén, aki eléggé megunta az életét ahhoz, hogy kritizálni merje a korlátlan hatalmú királyt.

Sir Miles Agrobane, Henrik unokaöccse már gyermekkora óta a vallásban keresett választ az élet érthetetlenségeire. Lelke eggyé forrt a szeretet és áhítat megkövetelte létformával és elindult azon az úton, melyre a nagy példakép, Szent Jakab eszméi irányítottak. Szinte az egyetlen volt, aki nem húzott semmiféle hasznot a királlyal való rokonságból, sőt, számtalan alkalommal megrendítő őszinteséggel vetette Henrik szemére, hogy élvhajhász életmódjával tévúton jár.

Az udvartartás és a beavatott nemesség legnagyobb megrökönyödésére Henrik mégsem akart példát statuálni. A súlyos szavak ellenére kedvelte ezt a tiszta és jó érzésű ifjút. Henrik, egy-egy jobb pillanatában hajlamos volt belátni, hogy Miles kuzin valójában az ő jobbik énjét testesíti meg. Azonban nemcsak cinikussággal és öniróniával megáldott férfiú volt, hanem zsarnoki uralkodó is. Be kellett látnia – és éppen a saját egyháza nyomására –, hogy ezek a nyílt szólamok eléggé aláássák az ő uralkodói tekintélyét ahhoz, hogy bizonyos trónkövetelő erők esetleges előnyöket kovácsoljanak belőle.

A többség – még a saját rokonsága is – természetesen azt sugalmazta, hogy Henrik a maga szokott módján rövidítse meg az ifjút egy fejnyivel. Talán dacból, vagy kikutathatatlan jelleme egy páratlanul kegyes megnyilvánulása folytán a király azonban nem engedte bántani Miles Agrobane-t. Helyette megfosztotta nemesi előjogaitól, és Cornwall mocsaras-dombos vidékére száműzte. Arról már kevesen tudtak, hogy évtizedeken keresztül gondoskodott az apanázsáról és nem engedte, hogy a saját vére koldusbotra jusson. Néha tudakozódott felőle, sőt, egy alkalommal meg is látogatta, de mindezt a legnagyobb titoktartás mellett. Ezeket a sajátos vizitálásokat pedig olyan kivételes ügyességgel rendezte meg, hogy még a szüntelenül kíváncsiskodó krónikások figyelmét is sikerült elterelnie. Így történhetett meg, hogy aki a későbbiek során hallott is erről a históriáról, besorolta egynek az Albion színes történetének tündérmeséi, vagy Cornwall kelta lakosainak mítoszai közé.

Ám a délnyugat-angliai dombvidék ölelésében rejtőzködő kicsi város, Upper-Swanlon éppen ennek a különös tündérmesének köszönhette létezését.

A hely minden szülöttje a városka megalapításának dátumaként tisztelte a száműzött királyi kuzin ideérkezését. Még az iskolás gyermekek is jól tudták, hogy ideérkezése és letelepedése pillanatában Miles Agrobane az uralkodó apanázsát kamatoztatva máris létrehozta a St. James apátságot, és a betegek, szegények menedékházát.

Ebbéli tevékenységét pedig kiemelkedő áldás kísérte, olyan, amit nem mindenki tudhatott magáénak a középkori viszonyok között. Az alapító még saját életében láthatta gomba módra felnőni a vallási intézmény köré épült, kicsiny bányásztelepülést, Upper-Swanlont. És azt az alapítványt is, mely a további évszázadokon keresztül meghatározta a környék sajátos hírnevét.

A hagyományok szerint Agrobane szeretett mindent a kezében tartani, de valójában egyetlen dologban lelte igazi örömét. A vallás és a könyörület letéteményeseként számára valójában a nem e világi dolgok jelentették az elhivatottságot. A sors úgy hozta, hogy ennek megrendíthetetlen bizonyítékát is adja. Egy jóindulatú rokona – az egyetlen, aki méltatlannak találta az ő száműzetését – a halálakor nemesi címét és minden vagyonát ráhagyta. Az átszellemült Agrobane azonban nem kívánt ismét visszatérni az általa megvetett, világi nemesi létbe – nem is tehette volna, míg királyi unokabátyja él –, ám a hatalmas anyagi juttatásnak óriási hasznát vehette. Megvalósíthatta ebből régi álmát, melyet felvilágosult, ugyanakkor mélyen vallásos emberként a legnagyobb üdvözítő erőnek tartott a bűnnel terhelt, trónviszályok sújtotta sötét középkorban.

Egy esztendővel azután, hogy az örökölt kincset kezeiben tudhatta, megvásárolta a grófság egy figyelemre méltó részét. Ezután zavartalanul megkezdődhetett az Upper-Swanlon-i Vallási és Filozófiai Egyetem székhelyének építése.

A kollégiumcsoportot a Robleigh folyócska túlsó partján építették fel, a Woodside-dombok takarásában, hogy ezáltal se legyen túlságosan szem előtt. Agrobane úgy vélte, ha csak a beavatottak, az igazhitűek és az elhivatottak szereznek tudomást erről a szentélyről, ezzel sikeresen kivédheti az udvar ellenőrzését. Semmiképpen sem akarta, hogy műve a trón körüli civakodás eszközévé váljék. Szíve szerint eltakarta volna az alkalmatlanok elől az egész városkáját, hogy megvédje a politikai csatározások pusztító mételyétől. De a lelke mélyén még maga sem hitte, hogy ez sikerülhet.

És mégis, a véletlenek különös szeszélye folytán Upper-Swanlon, benne az eszmeiség fellegvárával eredményesen elrejtőzött a figyelem fénye elől. Talán ebben éppenséggel a királyi székhelytől való távolsága, vagy az érdektelennek vélt cornwalli elhelyezkedése is segített. Ennek a délnyugat-angliai földnyelvnek a kopársága és szikes volta amúgy sem indított birtoklásra egyetlen falánk hódítót sem. Ráadásul a trón körüli viszályok vérgőzös évszázadai alatt nem született semmiféle feljegyzés erről a helyről, amit önmagában is csodálatosnak – az Ég kegyének – véltek a városka lakói.

A hivatását azonban – hogy kinevelje a lélek és a keresztény eszme bölcsességét keresők valóságos hadát –, maradéktalanul elvégezte évszázadokon keresztül. Ahogy az esővíz apró cseppjei is utat találnak a sziklák repedéseiben, úgy lelték meg a Swanlonba vezető titkos utat azok, akik inkognitóban, nyílt szívvel keresték a tiszta bölcsességet.

És mint ahogy sikereiről, e hely egyetlen kudarcáról sem maradtak hiteles krónikák.

Nem sokkal alapítása után Upper-Swanlon intézményeit is elérte az a fajta megkísértés, amit emberi elme csak hittel és odaadással érthet meg. A mai napig suttognak olyan erőkről, melyek megirigyelték a hit eme megállíthatatlan előretörését. És suttognak egy démonról is…

Talán csak szóbeszéd volt ez, nem egyéb. Hiszen Upper-Swanlon túlélt mindent. Egyenes gerinccel védte ki a „Rózsák háborúját”, és a királyi házak egyéb hasonló összetűzéseit. És titokban túlélte Cromwell, a lordprotector kegyetlen puritanizmusát, majd az újkor és az azt követő érák istentelen időszakait is.

De semmi sem rejtőzhet időtlen időkig a homályban. A piramisok rejtekajtóira is rábukkannak, és a titkos tekercseket is előbb-utóbb kézbe veszi valaki. Swanlonról a végtelenül erkölcsös és mégis haladó viktoriánus korszak rántotta le a leplet. Ennek azonban senki sem érezte hátrányát, hiszen a királynő erősen szimpatizálva ezzel az ősi patinát és érett morált árasztó hellyel, elismerésével további védelmet biztosított számára. Ha valamivel látogatottabb is lett, és nem is bújhatott ki többé az idegenforgalom ténye alól, még az ezredforduló utáni őrült években sem sikerült senkinek felforgatnia nyugalmát.

*

Pontosan ezt érezte Glenvenor, amikor fél négy körül begördült a St. James street néma ódon díszletei közé.

Megnyugvás és különös megindultság telepedett rá. A hamisítatlan középkori hangulattal saját őseinek leheletét érezte magára áradni. Tisztelete jeléül még a remek sportkocsi sebességét is megzabolázta és szinte lépésben gurult végig a macskaköves főutcán.

– Csodálatos – súgta a lány mellette. Glenvenor csak bólintott. Szemei szinte itták a látványt, amit a régi épületek megfakulatlan pompája jelentett. És miközben körbejáratta a szemeit a nem túl széles utcát övező falakon, egyre azon tűnődött, mi a különös ezen a helyen. Végül is nem volt nehéz rájönnie.

A kortalanság. A frissesség.

Az például, hogy a falak sarkai élesek. Mintha nem is koptatta volna őket évszázadokon át az elemek ereje. A szarufák és cserepek eredeti színükben pompáztak. Az utakat nem lepte el a huszadik-huszonegyedik századra jellemző szemét. Még egy színes, műanyag hulladéktárolót se lehetett látni sehol sem.

Valóban, a városkában mintha megállt volna az idő. Ha az angol középkor díszletei olyan újszerűnek hatottak is, mintha egy nagynevű filmrendező tegnap építtette volna fel ennek réges-régi városkának a hiteles, ősi másolatát, Swanlonban minden az eredeti pompájában díszelgett. Az épületek fagerendás falai, a kőcsipkézetű, Tudor stílusú bástyák, az ódon és komor, de mégis végtelenül hangulatos házak sziluettjei a régmúlt valódi érintését hordozták magukon. Az építőanyag, a házak előbukkanó gerendázata, a cserepek, a kémények, a St. James street – az itteni főutca – cégtáblái, mind-mind ama ősi anyagból készültek, amiket az alapító királyi kuzin rendelt meg a környékbeli kőbányából, vagy erdőkből. Ám e néhány száz esztendőt megélt nyersanyag nem fakult meg az idő sodrában, nem használódott el, mint annyi más értéke a régmúltnak. Mintha Swanlon valóban valamiféle búra alatt szunnyadta volna végig ezt a könyörtelenül hosszú időt.

– Tudod, mi jutott eszembe erről?

A lassan vezető férfi, mintha megzavarták volna az ábrándozását, ijedten kapta fel a fejét. Janett ezt látva elmosolyodott, aztán újra megkérdezte:

– Tudod, mi az, amit ez a látvány az eszembe juttat? A Csipkerózsika meséje…

– Pontosan ez járt nekem is a fejemben. Meg az, hogy itt az ideje kiszállni az autóból.

– Helyes. Egy kellemes sétánál én sem tudok jobbat…

Az autót egy, a Főutcáról jobb kéz felé nyíló közpark mellett hagyták. Érdeklődve elolvasták a táblácskát, melyen a “Tintagel Park” név volt látható. Glenvenornak csak akkor ugrott be, hogy olvasott már róla: a hagyomány szerint Artus – vagy korszerűbben Arthur – király városa volt az, jó 25 mérföldnyire innét. Körbejárták a parkot és a szoborcsoportot, ami ennek az ősi hagyománynak állított emléket. Innen végiglépdeltek a néhol elnagyoltan összerótt, macskaköves úton a közeli Főtér felé. A helyiek tekintete érdeklődve, de korántsem tolakodással fordult feléjük, miközben elhaladtak mellettük.

Glenvenor mindeközben aggodalommal figyelte a belsejében lezajló változást. Bármennyire igyekezett tagadni, vagy pillanatnyilag sikeresen leplezni, hogy súlyos beteg, tudta jól, hogy bármikor felütheti fejét valami váratlan rendellenesség. Most azonban semmiféle okot nem talált erre: erősnek és boldognak érezte magát. Nemrég, amikor idefelé egy benzinkútnál megálltak, gondoskodott arról, hogy a szervezete megkapja a szükséges ellenanyagot ahhoz, hogy ne vegye markába újra a fájdalom. Még véletlenül sem akarta magát és persze Janettet olyan helyzetbe hozni, hogy a lánynak szembesülnie kelljen az ő súlyos görcsrohamainak egyikével. Amilyen félénk ez a lány, minden bizonnyal végképp elkergetné a maga közeléből egy ilyen rémisztő élménnyel.

Most azonban, teljesen indokolatlanul, rátört valami, ami gyengeség volt ugyan, de egyáltalán nem emlékeztetett az ő mindennapi problémájára. Hirtelen azt érezte, hogy szíve vadul kalimpál, és csaknem kiugrik az üregéből. Alig kapott levegőt, de megpróbált mélyeket lélegezni, hogy kordába tartsa a tüdejét. Végül feladta: megállt a ház falának árnyékában, ami mellett az útjuk vezetett.

– Mi a baj, Philip? Elfáradtál?

– Biztosan éhes vagyok – hazudta. – Kihagytam a reggelit. Vagy kimerültem. Tudod, nem aludtam valami jól az éjjel. Semmi baj.

Fújtatva kinyújtotta a kezeit a ház fala felé, hogy megkapaszkodjon. Ahogy ujjai megérintették az ódon terméskövet, a rosszullét mintha egy csapásra megszűnt volna. Glenvenor felkapta a fejét, szemei elkerekedtek. Nem értette, miféle érzéki csalódás játszik vele. Próbából elrántotta a kezét, amitől a fájdalom és a légszomj szinte azonnal visszatért a testébe. Ám amikor újra megérintette a falat, jobban érezte magát, mint eddig bármikor.

Nem akart beszélni erről Janettnek, inkább magába fojtotta a különös tapasztalatot. Rámosolygott a lányra és lassan elvonta a tenyerét a faltól. A rosszullét furcsa mód ezúttal békén hagyta.

Akkor kifújva magát figyelmét az épület felé fordította, ami ilyen érthetetlen játékot űzött vele.

Egy alacsony építésű, keresztgerendás házacska előtt állt. A parányi ablakok – mint álmatag, félig lehunyt szemek –, sötétlettek valahol derékmagasságban a terméskő homlokzaton. A vörös cserép szabályosan és peckesen sorakozott a tetőn, a gerendák pedig jelét sem adták annak, hogy megroskadtak volna a súlya alatt.

Nem ez volt a legdíszesebb, vagy legszemrevalóbb épület, az biztos. Mégis, Glenvenor olyan végtelen vágyat érzett arra, hogy belépjen és megismerje, hogy maga is elcsodálkozott ezen. Óhaja még jobban megerősödött, amikor két lépéssel arrébb megláthatta a „Vendégház” feliratot az ajtón és a lakatot rajta.

Még talán soha életében nem döntött ilyen gyorsan. A hely lakatlan és ő tudta jól, hogy neki ezt a házat ki kell vennie. A betegsége folytán kifejlődött belső figyelem azt súgta, hogy ez az épület valami fontos üzenetet rejt a számára, ami mellett nem mehet el közömbösen. De ha eddig nem, most sokszorosan nem akarta beavatni Janettet a megérzésébe.

– Már rendben is vagyok. Menjünk, nézzük meg azt a teret.

Karon fogta a lányt, és elindult vele a sövénnyel védett járdán a tér közepén magasodó templom felé. Az út lassan kiszélesedett, rajta kétoldalt élelmiszerkereskedés, cipészet, újságos és egyéb hétköznapi szolgáltatások üzletei húzódtak. A férfi bármennyire kritikus szemmel nézte is őket, egyetlen korhűséget megtörő momentumot sem fedezett fel köztük. Hajlott rá, hogy elhiggye: élete különös kegyéből visszasétált a Tudorok Angliájába…

A hatalmas, négyszögletes tér három oldalát a város házai zárták be. Középütt a St. James templom puritán tömbje magasodott, előtte rózsakerttel. Délről az Agrobane által alapított Apátság és menedékház emeletes terméskő falai magasodtak, míg nyugatról a város igazgatási intézményei határolták a teret. A negyedik oldal viszont nyitott volt, és az érkező zavartalanul láthatott ki északra, egy merész magaslat felé, melynek tetejét egy többembernyi magasságú fakereszt koronázta meg. A domb lábainál, egy kicsit jobbra, apró szürke tömböt is észrevehetett a szemlélődő: a túlparti Egyetem campus-át.

– A sokk után éppen itt az ideje, hogy igyunk valamit – javasolta a férfi és arra a kávézóra mutatott, ami minden hivalkodás nélkül rejtőzött az önkormányzati épületek közti sikátorban.

Amint leültek az egyik asztalkához, egy főkötős, korabeli ruhába öltözött asszonyság szaladt ki hozzájuk.

– Szép jó napot a kedves vendégeknek. Miben állhatok a szolgálatukra?

– Köszönjük szépen, talán két Martinit szívesen elfogyasztanánk. És két teát is, természetesen.

– Leendő diákok tetszenek lenni? Mert a diákok kedvezményt kapnak mifelénk…

Glenvenor elnevette magát. Már az idejét sem tudta, mikor kapott valamiért is kedvezményt, most pedig itt, a világ végén, egy különös helyen ezzel fogadják. Janett arcáról leolvashatta, hogy nagyjából ő is erre gondol.

– Igen, diákok vagyunk, vallástörténetet fogunk hallgatni.

– Nagyon örülök neki. Sok sikert hozzá, kedves vendégek. Sok sikert. De megkérdezhetem, hogy hol szállásolták el magukat?

Glenvenor maga sem tudta, hogy ösztönösen összevonta a szemöldökét. Az ő olvasatában ez a kérdés már túlment az udvariasság körén és tapintatlan kíváncsiskodásnak minősült. Az asszony azonban, aki ránézett és nyilván észrevette rajta a nemtetszés jeleit, nem visszakozott.

– Hadd adjak tanácsot önöknek. Azt hiszem, zavartalanabb pihenést biztosítanak maguknak, ha a túlparti kollégiumban, vagy az egyetemi diákszállásokon rendezkednek be.

– Bocsásson meg, hölgyem. – Glenvenor udvariasan, de eréllyel kérdezett vissza. – Elmondaná, hogy miért hozta ezt a tudomásunkra?

Az asszony azonban sejtelmes mosollyal válaszolt és máris elillant a belső helyiség felé. Glenvenor szemében ez a nő egyszerű cseléd helyett most először tűnt intelligens, titokzatos lénynek.