A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

James Clavell: Shōgun

Copyright © 1975 by James Clavell

All rights reserved

Fordította

Gy. Horváth László

Hungarian translation © Gy. Horváth László, 2024

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Korrektor Ábrahám Viktória

Tördelés Formula Stúdió

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978 615 106 015 5

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Tartalom

BEVEZETŐ

ELSŐ KÖNYV

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

MÁSODIK KÖNYV

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

HARMADIK KÖNYV

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

NEGYEDIK KÖNYV

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

ÖTÖDIK KÖNYV

Negyvenhetedik fejezet

Negyvennyolcadik fejezet

Negyvenkilencedik fejezet

Ötvenedik fejezet

Ötvenegyedik fejezet

HATODIK KÖNYV

Ötvenkettedik fejezet

Ötvenharmadik fejezet

Ötvennegyedik fejezet

Ötvenötödik fejezet

Ötvenhatodik fejezet

Ötvenhetedik fejezet

Ötvennyolcadik fejezet

Ötvenkilencedik fejezet

HETEDIK KÖNYV

Hatvanadik fejezet

Hatvanegyedik fejezet

UTÓSZÓ

Két tengerjárónak, a királyi hadiflotta két kapitányának,

akik feleségüknél is jobban szerették hajójukat,

hiszen ez volt a kötelességük

Bevezető

A vihar tépte, cibálta, a gyomrát marcangolta. Tudta: ha három napon belül nem találnak szárazföldet, végük. Hányan, de hányan odavesztek az úton! Egy kísértetflotta főnavigátora vagyok, gondolta. Az öt hajóból egy maradt meg, a százhét főnyi legénységből huszonnyolcan, de ezek közül is csak tíz járóképes, a többi halálán van, akárcsak a flottaparancsnok. Az élelem elfogyott, a kevéske ivóvíz sós és büdös.

John Blackthorne-nak hívták; egyedül volt a fedélzeten, nem számítva az orrfa őrszemét – a néma Salamont –, aki szélárnyékban kuporogva fürkészte a tengert.

A hajót megdöntötte egy hirtelen szélroham, és Blackthorne a kormánykerék mellé erősített szék karfájába kapaszkodva várta, hogy nyikorgó gerendákkal visszabillenjen eredeti helyzetébe. Erasmus-nak hívták ezt a kétszázhatvan tonnás, háromárbócos, húszágyús kalmár-hadihajót, az utolsó megmaradt egységét annak az első expedíciós flottának, amelyet Németalföld küldött ki az Újvilágba az ellenség zaklatására. Ezek voltak az első holland hajók, amelyek behatoltak a Magellán-szoros titkába. Négyszázkilencvenhat ember, valamennyi önkéntes. Mindnyájan hollandok, kivéve a két angol navigátort és egy angol tisztet. Parancsuk: kifosztani és felgyújtani az Újvilágban található spanyol és portugál birtokokat; kereskedelmi koncessziókat szerezni; új szigeteket fedezni fel a Csendes-óceánon, amelyek állandó bázisként szolgálhatnak, s németalföldi felségterületté nyilvánítani őket; majd pedig, három éven belül: hazatérni.

A protestáns Németalföld több mint négy évtizede háborúskodott a katolikus Spanyolországgal, mert le akarta vetni a gyűlölt spanyol igát. Németalföld – néha Hollandiának, Németföldnek, Alföldeknek is nevezték – jog szerint ekkor még a spanyol birodalomhoz tartozott. Egyetlen szövetségese, Anglia, az első olyan ország a katolikus világban, amely szakított a római udvarral, és hetvenegynéhány évvel ezelőtt áttért a protestáns hitre, már húsz esztendeje háborúban állt Spanyolországgal, és egy évtizede nyíltan is szövetséget kötött a hollandokkal.

A szél új erőre kapott, és a hajó meglódult. Árbócai csupaszon meredeztek, csak a viharderékvitorlák voltak kifeszítve, de az ár és a vihar így is ellenállhatatlanul röpítette az Erasmus-t az egyre sötétebb látóhatár felé.

Arra még nagyobb lehet a vihar, gondolta Blackthorne, és még több a zátony meg a homokpad. A tenger pedig ismeretlen. Fütyülök rá. Egész életemben a tengerrel birkóztam, és mindig én győztem. Mindig is én fogok győzni.

Én vagyok az első angol navigátor, aki átjutott a Magellán-szoroson. Igen, az első – és az első navigátor, aki ezekre az ázsiai vizekre kihajózott, ha nem tekintem azt a néhány nyomorult portugált és ebszülte spanyolt, akik azt hiszik, még mindig ők uralják a világot. Én vagyok az első angol ezeken a tengereken…

Mennyi „első”. És mennyi halál volt az ára…

Újra beleszagolt a szélbe; most sem érzett benne közeli szárazföldet. Tekintete az óceánt kutatta, de a víz ólomszürke volt és haragos. Semmi hínárfoszlány, semmi színfolt, ami homokos partra utalna. Jobbra megint feltűnt egy zátony taréja, de nem árult el semmit. Idestova egy hónapja fenyegették már őket ezek a sziklakitüremkedések, földnek azonban színét se látták. Ennek az óceánnak sohasem lesz vége, gondolta. Fütyülök rá. Végül is erre képeztek ki – arra, hogy ismeretlen tengereken hajózzam, térképezzem fel őket, és térjek haza sértetlenül. Hány napra is van már az otthon? Egy év, tizenegy hónap és két nap. Utoljára Chile partjánál kötöttünk ki, ennek is százharminchárom napja, aztán átvitorláztunk azon a vízen, amelyre Magellán futott ki elsőnek nyolcvan esztendeje – a Csendes-óceánon.

Blackthorne ki volt éhezve, szája és teste sajgott a skorbuttól. A tájolóra nézett, és megpróbálta meghatározni a helyzetüket. Amint a görbét bevezeti az útinaplóba, máris nagyobb biztonságban fogja érezni magát az óceánnak ezen a részén. Ha pedig biztonságban érzi magát, akkor a hajó is biztonságban lesz, és talán ráakadnak végre a japáni földre, vagy akár a keresztény király, János pap arany birodalmára, amely a legenda szerint Kathájtól északra fekszik, bármerre legyen is az a Katháj.

Ott azután megrakodom kinccsel, és újra vitorlát bontok, mégpedig nyugatnak – az első angol navigátorként, aki körülhajózta a földet! –, és soha többé nem mozdulok ki otthonról. Soha. A fiam életére esküszöm!

Az arcába vágó szél véget vetett ábrándozásának, de legalább ébren tartotta. Ostobaság volna most elaludni. Ha elalszol, többé nem ébredsz fel, figyelmeztette magát; nyújtózott egyet, hogy lazítson megmerevedett hátizmain, és összehúzta a köpenyét. Látta, hogy a vitorlák elő vannak készítve, a kormány biztonságosan rögzítve. Az őrszem sem aludt el az orrfán. Megnyugodva hátradőlt, és imádkozott, hogy mielőbb partot érjenek.

– Menj le, navigátor. Felváltanálak, ha megengeded. – Hendrik Specz, a harmadtiszt kapaszkodott fel a létrán, arca szürke volt a kimerültségtől, szeme beesett, bőre foltos és fakó. Nekidőlt a tájolóháznak, nehogy összeessen, és öklendezni kezdett. – Szerelmes Jézusom, átkozott legyen a nap, amikor elhagytam Hollandiát!

– Hol van az első tiszt, Hendrik?

– A priccsén. Képtelen lemászni arról a scheit voll priccsről. Szerintem ott fogja megérni a feltámadást.

– És a flottaparancsnok?

– Folyton vízért meg ennivalóért könyörög. – Hendrik köpött egy nagyot. – Azt feleltem neki, mindjárt sütök egy kappant, és ezüsttálcán viszem be hozzá, egy üveg pálinkával együtt. Scheit-huis! Coot!

– Fogd be a szád!

– Igenis, navigátor úr. De a flottaparancsnok akkor is nyomorult féreg, és mi miatta fogunk elpusztulni. – A fiatalember újra öklendezni kezdett, és vérfoltos turhát köpött. – Szerelmes Jézusom, könyörülj rajtunk!

– Menj vissza, és csak hajnalban gyere fel.

Hendrik nehézkesen leereszkedett a másik kormányosszékbe. – Odalenn érezni a halál bűzét. Felváltanálak, ha megengeded. Mi az irány?

– Amerre a szél hajt.

– Hol a szárazföld, amit ígértél? Hol vannak a japániak… hol vannak, mi?

– Előttünk.

– Mindig csak előttünk! Gott im himmel, nem az volt a parancs, hogy az ismeretlenbe hajózzunk! Rég otthon kéne lennünk, teli hassal, biztonságban heverésznünk, ahelyett, hogy Éliás tüzét kergetjük.

– Menj le, vagy fogd be a szád!

Hendrik mogorván elfordította tekintetét a magas, szakállas férfiról. Hol vagyunk? – szerette volna kérdezni. Miért nem láthatom a titkos útinaplót? De tudta, hogy ilyen kérdéseket nem tehet föl az ember egy navigátornak, különösen ennek nem. Bárcsak olyan erős és egészséges volnék, mint amikor elhagytuk Hollandiát, gondolta. Akkor nem várnék tovább. Kiverném azt a szürkéskék szemedet, széttaposnám azt az idegesítően mosolygó arcodat, és a poklok mélységes fenekére küldenélek, úgyis ott a helyed. Akkor én lennék a főnavigátor, végre németalföldi vezetné ezt a hajót, nem egy idegen, és megszerezhetnénk magunknak a titkos útifeljegyzéseket. Mert hamarosan ellenségei leszünk az angoloknak. Ugyanazt a célt tűztük magunk elé, amit ők: uralni a tengereket, megkaparintani a kereskedelmi útvonalakat, birtokba venni az Újvilágot és megfojtani Spanyolországot.

– Lehet, hogy nincs is japáni föld – motyogta Hendrik. – Lehet, hogy az egész csak Gottbewonden legenda.

– De van. A harmincadik és a negyvenedik északi szélesség között. És most fogd be a pofádat, vagy menj le!

– Odalenn bűzlik a halál, navigátor úr – motyogta Hendrik, és előrebillenő fejjel mély kábulatba süppedt.

Blackthorne izgett-mozgott a székben, a teste ma jobban sajgott, mint valaha. Szerencsésebb vagy mindnyájuknál, nyugtatta magát, szerencsésebb Hendriknél is. Nem, nem szerencsésebb, hanem elővigyázatosabb. Beosztottad a gyümölcsadagodat, míg a többiek ostobán felfalták a magukét. Pedig figyelmeztetted őket. Ezért a skorbutod enyhébb lefolyású, míg a többiek folyton véreznek, hasmenésük van, a szemük fáj és nedvedzik, fogaik kihullottak vagy meglazultak. Miért van az, hogy az emberek semmiből sem képesek tanulni?

Tudta, hogy félnek tőle, még a flottaparancsnok is, és a legtöbben gyűlölik. Ebben persze nincs semmi rendkívüli, hiszen a tengeren mindig a navigátor parancsol, ő szabja meg az irányt, ő vezeti a hajót, és ő viszi kikötőről kikötőre.

Manapság minden tengeri út veszedelmes, gondolta, mert az a kevés navigációs térkép, ami forgalomban van, teljesen megbízhatatlan. A földrajzi hosszúságot pedig lehetetlen meghatározni.

„Találd meg a módját a földrajzi hosszúság meghatározásának, és te leszel a leggazdagabb ember a föld kerekén – mondta öreg tanítómestere, Alban Caradoc. – A királynő, áldás nevére, tízezer fontot és hercegséget adományoz, ha megfejted a titkot. A mocskos portugáloktól még többet kaphatsz – egy egész aranygályát. Az ebszülte spanyoloktól meg akár húszat is! Ha a látóhatáron nincs föld, mindig el leszel veszve, és magadra leszel utalva, fiam.” Caradoc szokása szerint, bánatosan megrázta a fejét. „El leszel veszve. Hacsak…”

„Hacsak nincs útinaplóm!” – kiáltotta diadalmasan Blackthorne, tudván, hogy jól megtanulta a leckét. Tizenhárom éves volt akkor, egy esztendeje inaskodott már Alban Caradocnál, a navigátornál és hajóépítő mesternél, aki elhalt apja helyett apja lett, aki sohasem náspángolta el, hanem felfedte előtte és a többi inas előtt a hajóépítés és a tengerjárás titkait.

Az útinaplók kis könyvecskék voltak, s egy-egy olyan navigátor részletes megfigyeléseit tartalmazták, aki már megjárta a kérdéses utat. Fel voltak jegyezve bennük a pontos tájolóállások, kikötők és hegyfokok, földnyelvek és csatornák között. Ki volt mutatva a víz hangja, mélysége, színe, a tengerfenék mineműsége. Meg volt örökítve a hogyan jutottunk el odáig és a hogyan kerültünk vissza: hány napig követtek egy bizonyos útvonalat, hogyan változott a szél, mikor fújt és merről, milyen áramlatokra lehet számítani és milyen irányból, mikor volt vihar, és mikor támadt kedvező szél, hol lehet kijavítani a hajót, hol lehet édesvizet felvenni, hol vannak barátok és hol ellenségek, hol vannak zátonyok, homokpadok, hol van ár és hol biztonságos kikötő – egyszóval, minden meg volt bennük örökítve, ami a biztonságos hajózáshoz nélkülözhetetlen.

Az angoloknak, hollandoknak és franciáknak honi vizeikre megvoltak a saját naplóik, de a világtengereken eddig csak portugál és spanyol kapitányok jártak, ez a két ország pedig minden útinaplót titkosként kezelt. Az olyan naplókat, amelyek mutatták az Újvilágra kivezető vízi utakat, feltárták a Magellán-szoros és a Jóreménység fokának titkát – mindkettőt a portugálok fedezték fel – s az onnan Ázsia felé vezető útvonalakat, a portugálok és a spanyolok nemzeti kincsként őrizték, holland és angol ellenségeik pedig mindent elkövettek, hogy megkaparintsák őket.

Persze, minden útinapló csak annyit ért, amennyit a navigátor, aki megírta, a tollnok, aki lemásolta, a ritka nyomdász, aki kinyomtatta és a tudós, aki lefordította. Minden naplóban lehettek hibák. Sőt: szándékos hibák is. Egyetlen navigátor sem tudhatott bizonyosat, amíg maga is meg nem járta az utat. Legalább egyszer.

A tengeren a navigátor volt a vezér, az útmutató, a végső döntnök a hajó és a legénység minden dolgában. Egyedül ő volt az úr a tatfedélzeten.

Olyan bor ez, ami fejébe száll az embernek, gondolta Blackthorne. Ha egyszer belekóstolt, sohasem felejti el az ízét, nem mond le róla, mindig szüksége van rá. Ez tartja életben, amikor a többiek már mind meghaltak.

Felállt, és belevizelt a lefolyóba. Hamarosan az utolsó szemek is leperegtek a tájolóház melletti homokórán; Blackthorne megfordította, aztán megkongatta a hajóharangot.

– Ébren tudsz maradni, Hendrik?

– Igen. Azt hiszem, igen.

– Küldök valakit, hogy az orrfa őrszemét felváltsa. Gondod legyen rá, hogy ne szélárnyék felől álljon. A szél majd ébren tartja.

Eltűnődött, ne fordítsa-e szélnek szembe a hajót, s ne horgonyozzon-e le éjszakára, de úgy döntött, hogy nem teszi, és lement a legénységi szállásra. A szállás a hajó egész szélességét átfogta, és százhúsz ember priccsének vagy függőágyának volt benne hely. Blackthorne-nak arcába csapott a meleg levegő, de a fenékvíz átható bűze ellenére örült neki. A húsz-egynéhány ember közül senki sem mozdult meg.

– Menj fel az orrfára, Maetsukker! – mondta hollandul, az Alföldek keveréknyelvén, amelyet éppoly folyékonyan beszélt, mint a portugált, a spanyolt és a latint.

– Alig élek – felelte a pengearcú kis ember, és még jobban elvackolta magát a priccsén. – Beteg vagyok. Nézd meg, a skorbuttól az összes fogam kipotyogott! Jóságos isten, mindannyian itt veszünk! Te vagy az oka, hogy még mindig nem tértünk haza. Én kalmár vagyok, nem tengerész. Küldd el Johannt… – Felordított, mert Blackthorne lerántotta a helyéről és nekilódította az ajtónak. Vér szivárgott a száján, alig szédelgett. Egy kegyetlen rúgás, amely az oldalát érte, felrázta kábulatából.

– Mars az orrfára, és ott maradj, amíg meg nem döglesz, vagy partot nem érünk!

A kalmár kinyitotta az ajtót, és rémülten feliszkolt.

Blackthorne a többiekre nézett, akik visszabámultak rá.

– Hogy érzed magad, Johann?

– Tűrhetően, navigátor. Még az sincs kizárva, hogy életben maradok.

Johann Vinck főágyúmester és másod-vitorlamester negyvenhárom éves volt – a legidősebb ember az egész hajón. Kopasz és fogatlan, bőrszíne akár a régi tölgyfáé – de az ereje is. Hat esztendővel ezelőtt együtt indult Blackthorne-nal arra a balvégzetű útra, amelynek célja az északkeleti átjáró felkutatása volt, így hát jól ismerték egymást.

– A te korodban a legtöbben meghalnak, úgyhogy máris megelőztél bennünket. – Blackthorne harminchat éves volt.

Vinck savanyúan elmosolyodott.

– A pálinkának köszönhetem, navigátor, meg a sok fajtalankodásnak és az örömtelen, szerzetesi életmódnak.

Senki se nevetett. Valaki rámutatott egy priccsre.

– Navigátor, a vitorlamester meghalt.

– Vigyétek fel a hulláját! Mossátok meg, és zárjátok le a szemét! Te, te és te!

A három ember fürgén leugrott a priccsről, és felvonszolta a hullát.

– Vinck, te lásd el a hajnali szolgálatot. Ginsel, te leszel az őrszem.

– Igenis, uram.

Blackthorne visszament a fedélzetre.

Látta, hogy Hendrik nem aludt el, és a hajón minden rendben. Salamon, a leváltott őrszem inkább holtan, mint elevenen támolygott el mellette, szeme dagadt volt és vörös a széltől. Blackthorne lement a másik ajtón. A nagy hátsó kabin volt a flottaparancsnok szálláshelye és egyben a fegyvertár is. A saját kabinja jobbra nyílt; a másikban, a bal oldaliban rendszerint a három hajóstiszt lakott. Most Baccus van Nekk, a kalmárok vezetője, Hendrik, a harmadtiszt és Croocq, a hajósinas osztozott rajta. Mind a hárman nagyon betegek voltak.

Belépett a nagy kabinba. Paulus Spillbergen, a flottaparancsnok félig eszméletlenül hevert a priccsen. Valaha alacsony, pirospozsgás, kövér ember volt, most azonban csontig lesoványodott, pocakján redőkbe gyűlt a bőr. Blackthorne vizesflaskát vett elő egy titkos fiókból, és megitatta.

– Köszönöm – nyögte Spillbergen. – Hol a szárazföld… hol?

– Előttünk – felelte Blackthorne, noha már maga sem hitte; elrakta a flaskát, és a nyöszörgésre ügyet sem vetve kiment. Újra feltámadt a flottaparancsnok iránti gyűlölete.

Majdnem pontosan egy éve, hogy elérték a Tierra del Fuegót, s a szél is kedvező volt, hogy behajózzanak az ismeretlen Magellán-szorosba. De a flottaparancsnok elrendelte, hogy szálljanak partra arany és kincs után kutatni.

„Úristen, parancsnok, hát nem látod ezt a végtelen pusztaságot? Hol itt a kincs?”

„A legenda szerint ez a föld tele van arannyal, tehát a dicső Németalföld felségterületévé kell nyilvánítanunk.”

„A spanyolok ötven éve katonákat állomásoztatnak itt.”

„Meglehet – de ilyen messze délen talán mégsem, főnavigátor.”

„Ilyen messze délen az évszakok is mások. A május, június, július és augusztus errefelé kegyetlen téli hónapok. A napló szerint nagyon fontos, hogy mikorra időzíti az ember a szoroson való átkelést. A szél néhány hét múlva megfordul, és akkor itt kell maradnunk, itt kell telelnünk hónapokon át.”

„Hány hét múlva, főnavigátor?”

„A napló nyolcat említ. De az évszakok errefelé változó hosszúságúak…”

„Akkor egypár hétig még kutathatunk. Ha pedig vissza kellene fordulnunk észak felé, legfeljebb kifosztunk még néhány várost, nem igaz, uraim?”

„Most kell nekivágnunk, flottaparancsnok úr. A spanyoloknak a Csendes-óceánon kevés a hadihajójuk, de errefelé csak úgy nyüzsögnek, és mind minket keres. Azonnal tovább kell indulnunk.”

De a flottaparancsnok a kapitányok szavazásától tette függővé a dolgot, nem az egy angol és három holland navigátorétól, és értelmetlen kiruccanásokat szervezett a szárazföldre.

Azon az éven hamarabb fordultak meg a szelek, és ott kellett telelniük, mert a flottaparancsnok a spanyol hajóktól való félelmében nem mert visszaindulni északnak. Csak négy hónap múlva tudtak vitorlát bontani. Addigra százötvenhat embert vitt el az éhhalál, a fagy és a vérhas, és a tengerészek lerágták még a köteleket borító borjúbőrt is. A szorosban tomboló viharok szétszórták a flottát, és csak az Erasmus ért el a Chile magasságában levő találkozóhelyig. Egy álló hónapig várták a többieket, de ekkor a látóhatáron spanyol hajók jelentek meg, úgyhogy kénytelenek voltak továbbvitorlázni, bele az ismeretlenségbe. A titkos útinapló Chilénél véget ért.

Blackthorne végigment a folyosón, kinyitotta a kabinja ajtaját, és bezárta maga mögött. Alacsony mennyezetű, kicsi, rendben tartott kabin volt, csak kétrét görnyedve tudott odamenni az íróasztalához. Kinyitott egy fiókot, és vigyázva kicsomagolta annak az almakészletnek az utolsó darabját, amelyet még a Chile melletti Santa Maria-szigeten gyűjtött. Ütődött volt és apró, egy helyen rothadni kezdett, és már meg is penészedett. Kivágta a negyedrészét. Kukacok nyüzsögtek benne, de azokat is megette, mert a régi matrózlegenda szerint a kukacok éppolyan hatásosak skorbut ellen, mint maga az alma, s ha az ember beledörzsöli őket az ínyébe, nem potyog ki a foga. Vigyázva rágta a gyümölcsöt, mert fájtak a fogai, és az ínye is sajgott, azután ivott néhány korty vizet a borostömlőből. Sós íze volt. Becsomagolta az alma maradékát és eltette.

Patkány szaladt be a feje fölött függő olajlámpa által vetett árnyékba. A gerendák otthonosan nyikorogtak. A padlón svábbogarak nyüzsögtek.

Fáradt vagyok. Nagyon fáradt.

Ránézett a priccsére. A hosszú, keskeny szalmazsák hívogatta.

Nagyon fáradt vagyok.

Aludj egy órát, súgta ördögi énje. Vagy akár csak tíz percet – és friss leszel egy egész hétig. Napok óta pár órát alszol mindössze, és azt is többnyire a fedélzeten, a hidegben. Aludnod kell. Aludj. Úgyis megbíznak benned…

– Nem, majd holnap alszom – mondta fennhangon, kinyitotta ládáját, és elővette a hajónaplót. Látta, hogy a másik, a titkos portugál útinapló érintetlen, és megnyugodott. Fogott egy tiszta lúdtollat, és írni kezdett. „1600. április 21. Ötödik váltás. Alkonyat. Százharmincharmadik napja hagytuk el a chilei Santa Maria-szigetet. Az északi szélesség 32. fokán vagyunk. A tenger most is háborog, a szél erős, a vitorlázat a tegnapi. A tenger színe tompa szürkészöld, feneketlen. A szél a 270. fok vonalán hajt bennünket észak-északnyugati irányba, a sebesség nagy, óránként hat mérföld. A váltás felénél nagy, háromszög alakú zátonyokat pillantottunk meg északkelet-északra, másfél mérföld távolságban.

Az éjjel három emberünket vitte el a skorbut – Joris vitorlakészítőt, Reiss ágyúmestert és de Haan másodtisztet. Miután az Úr kegyelmébe ajánlottuk lelküket, a flottaparancsnok beteg lévén, én vetettem őket a tengerbe, de szemfedél nélkül, mert nem volt, aki megvarrja. Ma meghalt Rijckloff vitorlamester is.

A felhők miatt ma délben sem tudtam megmérni a napsugarak esését, de úgy vélem, tartjuk az irányt, és nemsokára kikötünk a japániak földjén…”

– De mikor? – kérdezte a feje fölött lengő hajólámpát. Hogyan kell térképet szerkeszteni? Kell hogy legyen valami módja, ismételte milliomodszor. Hogyan kell meghatározni a földrajzi hosszúságot? Kell hogy legyen módja. Hogyan lehet frissen tartani a zöldséget? Mi a skorbut?…

„Azt mondják, tengeri vérhas, fiam” – felelte annak idején Alban Caradoc. Nagy hasú, jószívű, hosszú ősz szakállú ember volt.

„Nem lehetne megfőzni a zöldséget, és eltenni a levét?”

„Megromlik, fiam. Eddig még senki se jött rá, hogyan lehetne tartósítani.”

„Azt beszélik, Francis Drake hamarosan útnak indul.”

„Nem, fiam. Nem mehetsz vele!”

„Már majdnem tizennégy éves vagyok. Timnek és Wattnak megengedted, hogy feliratkozzanak Drake hajójára. Szüksége van navigátorinasokra.”

„Ők tizenhat évesek. Te csak tizenhárom vagy.”

„Állítólag megpróbál átkelni a Magellán-szoroson, aztán elindul fel a part mentén a felderítetlen területek, a Kaliforniák felé, hogy megkeresse az Anian-szorost, amely összeköti a Csendes-óceánt az Atlanti-óceánnal. A Kaliforniáktól áthajózik egészen Új-Fundlandig, végre felkutatja az északnyugati átjárót…”

„Az állítólagos északnyugati átjárót, fiam. Még nem bizonyosodott be, hogy igaz a legenda.”

„Majd ő bebizonyítja. Most már admirális, és mi leszünk az első angol hajó, amely átvág a Magellán-szoroson, az első, amely kijut a Csendes-óceánra, az első… ilyen lehetőségem nem lesz még egy!”

„Dehogynem lesz. Drake pedig sohasem fejti meg a Magellán-szoros titkát, hacsak nem lop magának egy útinaplót, vagy nem ejt foglyul egy portugál navigátort. Hányszor mondjam még, hogy egy navigátornak türelmesnek kell lennie? Tanulj türelmet, fiam. Rengeteg az időd…”

„Kérlek szépen!”

„Nem.”

„De miért?”

„Mert Drake egy, két, sőt három évig is oda lesz. A betegek és a fiatalok kapják majd a legrosszabb ételt és a legkevesebb vizet. Az öt hajóból csak az övé fog visszatérni. Nem élnéd túl, fiam.”

„Akkor az ő hajójára jelentkezem. Erős vagyok. Fel fog venni.”

„Ide hallgass, fiam, én ott voltam Drake-kel az ötventonnásán, a Judith-on San Juan de Uluánál, amikor ő és Hawkins admirális – ő a Minion-on parancsnokolt – kiverekedte magát a kikötőből, azoknak az ebszülte spanyoloknak a gyűrűjéből. Rabszolgákat szállítottunk Guineából Spanyolországba, csakhogy nem volt hozzá spanyol engedélyünk, ezért csapdába ejtették Hawkins flottáját. Tizenhárom nagy hajójuk volt, nekünk meg csak hat. Hármat elsüllyesztettünk, de ők is elsüllyesztették a Swallow-t, az Angel-t, a Caravette-et és a Jesus of Lubeck-et. Igen, igen, Drake kivágott a csávából és haza is hozott bennünket. Tizenegyen maradtunk hírmondónak. Hawkins hajóján tizenöten maradtak életben. Ennyien a négyszáznyolc vidám tengeri medvéből. Drake könyörtelen ember, fiam. A dicsőséget és az aranyat hajhássza, de csakis a maga számára, és ebbe már nagyon sokan belehaltak.”

„Én nem fogok meghalni. Én…”

„Nem. Tizenkét esztendei inaskodásra szegődtél el hozzám. Még tíz év, és szabad vagy. De addig, 1588-ig meg fogod tanulni, hogyan kell hajót építeni és irányítani – addig engedelmeskedni fogsz Alban Caradoc hajóépítő mesternek, navigátornak, a Trinity House tagjának, mert különben sohasem kapod meg az engedélyt. Ha pedig nincs engedélyed, akkor egyetlen angol hajót sem irányíthatsz angol vízen, egyetlen angol hajó tatján sem parancsnokolhatsz semmilyen vízen, mert így szól a derék Harry király törvénye, Isten nyugtassa. Ez volt a törvénye annak a szajha Tudor Máriának is, hogy a pokol tüze eméssze, ez a törvénye őfelségének, a királynőnek, uralkodjék örökkön-örökké, és ez Anglia törvénye – a legbölcsebb tengeri törvény.” Blackthorne-nak eszébe jutott, mennyire gyűlölte akkor mesterét, a Trinity House-t – amelyet VIII. Henrik alapított az angol navigátorok és hajóskapitányok kiképzésére –, tizenkét esztendei rabságát, amely nélkül nem kaphatta meg azt, amire a leginkább áhítozott. És még jobban gyűlölte Alban Caradocot akkor, amikor Drake és száztonnás szlupja, a Golden Hind háromesztendei távollét után dicsőségesen megtért Angliába: az angolok közül elsőként körülhajózta a földet, és hihetetlen zsákmányt hozott magával – másfél millió font értékű arany- és ezüstrudat, fűszert és ezüstpénzt.

Gyűlöletét nem enyhítette, hogy az öt hajóból négy odaveszett, hogy minden tíz emberből nyolc odaveszett, hogy Tim és Watt is odaveszett, s hogy egy elfogott portugál navigátor vezette át Drake-et a Magellán-szoroson; mint ahogy az országos méretű hozsannázást sem csökkentette, hogy Drake egy tisztet felakasztatott, Fletcher káplánt kiközösítette, de az északnyugati átjárót nem találta meg. A királynő lefoglalta a kincs felét, és lovaggá ütötte Drake-et. Azok a nemesek és kalmárok, akik az expedíció költségét összeadták, megháromszorozták vagyonukat, és könyörögtek, hogy fogadja el a pénzüket a következő vállalkozásra is. Minden tengerész könyörgött Drake-nek, hogy vegye fel a hajójára, hiszen zsákmányt szerzett, hazajutott, s a szerencsés kevesek, akik túlélték a kalandot, egész életükre meggazdagodtak.

Én is életben maradtam volna, gondolta Blackthorne. Életben bizony. És a részesedésem a kincsből elég lett volna ahhoz, hogy…

– Rotz vooruuniiiit! – Zátony előttünk!

Először inkább csak érezte, mint hallotta a kiáltást. Másodszor azonban már a vihar tombolását is túlharsogta a rémült ordítás.

Kirohant a kabinból, fel a tatfedélzetre, szíve a torkában dobogott, szája kiszáradt. Sötét éjszaka volt, zuhogott az eső, s egy pillanatra boldogság öntötte el, mert tudta, hogy a sok hete kifeszített vászon esőfogók hamarosan csordultig telnek. Kinyitotta a száját, belekóstolt a csaknem vízszintesen zuhogó édes esőbe, aztán hátat fordított a zápornak.

Látta, hogy Hendriket szinte megbénította a rémület. Az orrfaőrszem, Maetsukker, a hajóorrban kuporogva összefüggéstelenül kiabált és előre mutogatott. Blackthorne arra nézett.

A zátony alig kétszáz yardra volt tőlük: nagy fekete sziklakarmokat harapdált az éhes tenger. A hajótól jobbra és balra a hullámok végtelen tajtékot túrtak. A szélvihar hatalmas fehér habtömegeket vetett a fekete éjszakába. Az előárbóc egyik feszítőkötele elpattant, és a legfelső vitorlarúd belerepült a tengerbe. Az árbóc megingott, de nem dőlt ki, és a tenger könyörtelenül terelte tovább a hajót végzete felé.

– Mindenki a fedélzetre! – kiáltotta Blackthorne, és vadul megrángatta a harangkötelet.

A zaj felverte Hendriket kábulatából.

– Elvesztünk! – ordította hollandul. – Édes Jézus, segíts!

– Kergesd fel a legénységet a fedélzetre, te nyomorult! Elaludtál! Mind a ketten elaludtatok! – Blackthorne a legénységi lejáróhoz lökte, lefejtette a kerékfogantyúkról a merevítőszíjakat, megvetette a lábát, és keményen balra rántotta a kormányt.

Minden erejét meg kellett feszítenie, amint a kormánylapát belemart a hullámokba. A hajó megremegett, az onfa félrelendült, ahogy lecsapott rá a szél, és hamarosan oldalát fordította a viharnak. A viharderékvitorlák kihasasodva igyekeztek magukra venni a hajó súlyát, a kötelek suhogva megfeszültek. A tenger föléjük tornyosult, a hajó előrelódult, a zátonnyal párhuzamosan, és Blackthorne ekkor vette észre a nagy hullámot. Figyelmeztetően odakiáltott a fedélzetre siető matrózoknak, és kapaszkodott, ahogy csak bírt.

Az egész tenger a hajóra zúdult, s az megperdült; Blackthorne már azt hitte, elmerülnek, de a hajó megrázta magát, akár egy bőrig ázott terrier, és kiugrott a hullámvölgyből. Víz zubogott minden fedélzeti lefolyón, és Blackthorne levegőért kapkodott. Látta, hogy a vitorlamester hullája, amelyet a másnapi temetéshez készítettek ki a fedélzetre, eltűnt, s egy még nagyobb hullám közeledik. Felkapta Hendriket, aki hiába kapálózott, és lesöpörte a hajóról. Újabb hullám zúdult a fedélzetre. Blackthorne egyik karját átfűzte a kormánykeréken, s így helyt tudott maradni. Hendrik már ötven yardra sodródott bal felől. A hullám taraja visszaszívta, de a következő feldobta a levegőbe, egy darabig ott lebegett ordítva, aztán a hullám visszarántotta, hozzácsapta egy sziklagerinchez és végleg elnyelte.

A hajó orrát a tengerbe fúrva kereste az utat. Újabb vitorlarúd szabadult el, s a csigák és tartókötelek összegubancolódtak a csarnakokkal.

Vinck és egy matróz felmászott a tatfedélzetre, és nekifeszült a kormánynak, hogy segítsen. Blackthorne most már közelebbről láthatta jobboldalt a zátonyt. Elöl és balra is voltak sziklák, de itt-ott egy-egy rést is ki lehetett venni köztük.

– Mássz fel, Vinck! Elővitorlát kibontani! – Vinck és két matróz lépésről lépésre araszolt fel az előárbócra, a többiek odalenn a kötelekre akaszkodtak, hogy megkönnyítsék a dolgukat.

– Vigyázat elöl! – kiáltotta Blackthorne.

A tenger újra átzúdult a fedélzeten, egy embert lesöpört, és visszadobta a vitorlamester holttestét. A hajóorr kiemelkedett a vízből, és újra lemerült, újabb víztömeggel árasztva el a fedélzetet. Vinck és társai káromkodva kirángatták a rögzítőkötelekből a vitorlát, amely azonnal kibomlott, akkorát csattanva, akár egy ágyú, a szél belekapott, és a hajó meglódult.

Vinck és segítőtársai ide-oda lengtek a tenger fölött, azután mászni kezdtek lefelé.

– Zátony, zátony előttünk! – ordította Vinck.

Blackthorne és a matróz jobbra rántotta a kormányt. A hajó tétovázva megfordult és felvisított, amint a felszín alatt rejtőző sziklák megtalálták az oldalát. Az ütés azonban ferde szögben érte a hajót, s a sziklataréj szétmállott alatta. A gerendák kitartottak, és az emberek újra fellélegeztek.

Blackthorne rést látott elöl a zátonyban, és arra kormányozta volna a hajót. A vihar felerősödött, a tenger még jobban dühöngött. Egy szélroham megpördítette a hajót, és a kormány kiszakadt a kezükből. Újra megragadták, és visszaállították az irányt, de a hajó most már részegen bukdácsolt. A tenger újra elárasztotta, betört a legénységi szállásba, és egy embert nekicsapott a rekeszfalnak. Az alsó fedélzet éppúgy víz alatt állt, mint a felső.

– A szivattyúkhoz! – kiáltotta Blackthorne. Látta, hogy két ember lesiet.

Az eső az arcába vágott, de ő hunyorogva tűrte a fájdalmat. A tájolóház lámpája és a hátsó jelzőlámpa rég kialudt. Újabb szélroham térítette el irányától a hajót, a matróz megcsúszott, és a kormánykerék ismét kiugrott a kezükből. A matróz felüvöltött: feje nekivágódott az egyik kerékfogantyúnak, összeesett, és ott hevert a tenger kényére bízva. Blackthorne felrántotta és magához szorította, míg a nagy hullám el nem zúgott fölöttük. Ekkor vette csak észre, hogy a matróz halott; leejtette a székbe, és a következő hullám lesodorta a fedélzetről.

A zátonyrés három fokra volt szélirány felé, de Blackthorne hiába erőlködött, nem tudta arra fordítani a hajót. Kétségbeesve keresett másik csatornát, de tudta, hogy úgysincs; szelet fogott, hogy a hajó felgyorsuljon, majd újra szélnek fordította. Most már valamivel odébb került, és tartotta az irányt.

A hajó elkínzottan megrázkódott – tőkéje rászaladt a borotvaéles zátonytaréjokra, és az emberek lelki szemei előtt már szét is estek a gerendák, s a tenger mindent elárasztott. A hajó előrelendült, immár irányíthatatlanul.

Blackthorne segítségért kiáltott, de nem hallották meg, így egyedül kelt birokra a kormánnyal. A hullámok egy ízben odébb lódították, de visszamászott és megkapaszkodott; ködösülő agya fel nem foghatta, hogyan tartott ki ilyen sokáig a kormánylapát.

A zátonyrésben a tenger valóságos örvénnyé változott: a vihar hajtotta volna a vizet, de a sziklák közrefogták. Óriási hullámok csapkodták a zátonyt, visszalódultak marakodni az utánuk jövőkkel, végül mindenfelől egymásnak estek. A hajó tehetetlenül keresztbe fordult, beszippantotta az örvény.

– Dögölj meg, vihar! – üvöltötte Blackthorne. – Vedd le a mocskos kezedet a hajómról!

A kormánykerék pörögni kezdett, ellódította a navigátort, s a fedélzet émelyítően megdőlt. Az orrfa sziklának ütközött, a kötélzet egy részével együtt levált, s a hajó visszabillent. Az előárbóc ívbe hajlott és elpattant. Az emberek fejszével estek a csarnakoknak, hogy a víz lesodorhassa. Nagy nehezen kiszabadították, és az árbóc a tengerbe zuhant, magával rántva egy matrózt, aki belegabalyodott a kötelekbe. A matróz felüvöltött, de nem segíthettek rajta, nézték, ahogy eltűnik, majd újra felbukkan az árbóccal együtt, s aztán nem látták többé.

Vinck és akik életben maradtak, felnéztek a tatfedélzetre, és látták, hogy Blackthorne úgy birkózik a viharral, akár az eszelős. Keresztet vetettek és imádkoztak, egyik-másik zokogott félelmében, és kapaszkodtak, ahogy csak bírtak.

A szoros egy pillanatra kiszélesedett, a hajó lelassult, de a nyílás hamarosan újra beszűkült, a sziklák megnőttek, föléjük tornyosultak. Az áramlat visszalódult a sziklákról, magával rántotta a hajót, megpördítette és repítette végzete felé.

Blackthorne abbahagyta a vihar káromlását, balra feszítette a kormányt és tartotta, minden izma görcsbe ugrott. A hajó azonban fütyült a kormánylapátra, akárcsak a tenger.

– Fordulj, fordulj, te pokolbeli szajha! – zihálta Blackthorne, ereje fogytán. – Segítsetek!

A tenger futása felgyorsult, Blackthorne-nak majd szétpattant a szíve, de csak azért is nekifeszült a sodrásnak. Erőltette a szemét, hogy fókuszba álljon, ám a látvány egyre ködösült előtte, a színek furcsán elváltoztak, fakultak. A hajó a legszűkebb részbe jutott, már-már úgy látszott, nincs menekvés, amikor a tőke hirtelen iszapágyba ütközött. A hajó megrázkódott, és oldalt fordult. A kormánylapát belemart a tengerbe. Ekkor a szél és a tenger segítségükre sietett, a hajó szélirányba pördült, és átsiklott a szoroson – a biztonságba. Várta a parti öböl.