Büksi Zsuzsanna – Kék Rózsa

©Büksi Zsuzsanna, 2024

Szerkesztés és korrektúra: Tira Nael

Borító: Chris Covers – https://www.facebook.com/ChrisCoversDesign

E-book: Tira Nael

Szerző elérhetősége:

https://www.facebook.com/buksizsuzsanna

Kiadja: FairBooks Kiadó és Írói Műhely, 2025

www.fairbookskiado.hu

Felelős kiadó: Turai Angéla

Lajosmizse, 2025

ISBN 978-615-6681-46-1

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Bence és Sára telekocsizás közben találkoznak, és az utak nagy részét civakodással töltik. Szöges ellentétei egymásnak, nem nagyon akad olyan téma, amiben egyetértenek. Így azon a napon, mikor mindkettejük élete épp fenekestül felfordul, Bencének pedig Sára segítségére van szüksége, egyikük sem repes az örömtől.

Bence elismert thrilleríró, aki fogadásból álnéven írt egy erotikus regényt. Az óriási sikeren felbuzdulva a kiadója újabbat kér tőle, ám ezzel már meggyűlik Bence baja. Ráadásul felbukkan nála és minden problémájával együtt a nyakába szakad tizenöt éves húga, Lili is.

Sára elhivatott középiskolai tanárnő, aki sosem hagyna cserben egy gyereket, így természetesen nem mondhat nemet, amikor Bence megkéri, hogy vegye a szárnyai alá Lilit. Csakhogy ehhez elengedhetetlen, hogy szót értsen Bencével, ráadásul a beteg édesanyját is ápolnia kell.

Bence és Sára kénytelen együttműködni, hogy megszelídítsék Lilit, és közben egyre közelebb kerülnek egymáshoz. De vajon képesek lesznek legyőzni saját magukat és az előítéleteiket, hogy végül egymásra találjanak?

Kedves Olvasó, köszönöm szépen, hogy itt vagy és a kezedben tartod ezt a könyvet!

Köszönöm a szerkesztőmnek, Tira Naelnek a munkáját! Köszönöm azt az alaposságot és érzékenységet, ahogy a kézirattal bánsz. Köszönöm, hogy mindig képes vagy megnevettetni a szerkesztési folyamat alatt a megjegyzéseiddel. A közös munkánk minden pillanatát imádtam!

Köszönöm Chris Coversnek a gyönyörű borítót! Ismét tökéletesen eltaláltad azt, amit megálmodtam!

Köszönöm Ani, hogy kezdetektől szeretted a történetet, és köszönöm, hogy ennyire hittél benne. Köszönöm a folyamatos támogatásodat, és az útmutatásokat. Köszönöm, hogy mindig számíthatok rád!

Köszönöm Samu a barátságodat és a mindig őszinte kritikát, amivel visszarántasz a földre! Köszönöm a tanácsaidat. Köszönöm, hogy mindig a helyes úton tartasz, és még mindig segítesz vinni a gyűrűt!

Köszönöm Rózsának, hogy időt szánt rám, és végigvezetett az iskolán. Köszönöm a gondolatkísérletet, a közös elmélkedést, ami segített hitelessé tenni Lili jeleneteit. Sokat jelent!

Köszönöm a családomnak, a barátaimnak, és a munkatársaimnak, hogy olyan türelmesek velem. Mindig. De különösen akkor, amikor írok. Köszönöm, hogy elfogadtok olyannak, amilyen vagyok!

Köszönöm a lelki támogatást, amit tőletek kapok!

Nélkületek sokkal nehezebb lenne!

Bár a helyszínek és az események részben valósak- a többi pedig a szerző fantáziájának szüleménye -a szereplők és az ő történetük teljes mértékben kitaláltak.

Mindennemű hasonlóság a valósággal pusztán a véletlen műve.

1. fejezet

Sára rózsaszín nyuszis mamuszban slattyogott ki a konyhába. Kezében a mobilja, hogy lecsekkolja a telekocsis profilját, megtudja, történt-e foglalás az éjjel.

Semmi változás. Egyetlen jelentkező. Balassa Bence. A thrilleríró.

Bencével többször utazott az elmúlt fél évben, és már előző este egyeztettek. A külvárosban veszi majd fel, mindig házhoz ment érte.

Sára az asztalra tette a mobilját, álmosan pislogva töltött magának egy adag erős kávét, nyírfacukrot kanalazott bele, néhány csepp mandulatejjel lágyította. Hagyta kócos, szalmaszőke haját az arcába kunkorodni, és kezében a csészével lehuppant a masszív konyhaszékre. A kávé rálöttyent rövid, szívecskés pizsamájára. Sára ásítva bámulta a foltot: úgyis ideje kimosni.

Ha most bárki meglátná így, aki nem ismeri, tuti fel sem tételezné, hogy ő komoly középiskolai matematika-fizika szakos tanár. Vajon tényleg olyan komolyan veszik a diákok, mint szeretné? Valójában semmivel sem érezte magát komolyabbnak kamasz diákjainál, ráadásul ugyanúgy a helyét kereste a világban, mint ők.

Újra ásított, miközben két tenyere közt a csészével meredt maga elé. Üresen kongott a feje így kora reggel, minden sejtje zsibogott a fáradtságtól. Hajnalig csetelt Dáviddal, miközben egyre nehezebben tartotta magában, hogy ma meglepi a férfit születésnapja alkalmából. Annyira jó lenne elmondani neki, hogy végre öt napig együtt lehetnek. Izgatottan készült erre hetek óta. Igazából pontosan azóta, amióta megtudta, hogy a tavaszi szünet kezdete Dávid születésnapjára esik.

Belekortyolt a kávéjába, ami krémesen elomlott a szájpadlásán és a nyelvén. Az anyja mindig méregerős kávét főzött, ez ma reggel életmentőnek bizonyult. Sára becsukta a szemét, és jólesően felsóhajtott.

A kávé a legjobb a reggelekben.

Elbóbiskolhatott az asztal mellett, mert váratlan érintésére riadt fel. Észre sem vette, mikor lépett elé az anyja, hogy gyengéden végigsimítson a vállán. Bőrének kamilla- és szegfűszegillata bekúszott az orrába.

– Nem kéne útnak indulnod ilyen fáradtan – jegyezte meg az anyja szelíden.

Sára hátrasimította hosszú haját az arcából, mielőtt kialvatlan tekintettel felnézett rá.

– Még két kávé, és magamhoz térek – motyogta két ásítás között. Mindig így történt, mire a harmadik kávéjáig jutott, már általában túlesett a frissítő tusoláson is, és végre újra energikusnak érezte magát. – Mindenképpen hívj fel, ha végeztél!

– Persze – ült le mellé az anyja. – Rutinvizsgálat. Tudod.

Sára tudta, de az a szó, hogy rutin, három éve nem létezett a szótárában. Azóta, amióta az anyjánál méhnyakrákot diagnosztizáltak. Rutineljárás, rutinműtét, rutinvizsgálat. Félelemet keltő szavak. Még így is, hogy az édesanyja évek óta tünetmentes.

Tünetmentes – ízlelgette a szót. Sosem sikerült megszoknia. – Sokkal jobban hangzana az, hogy egészséges. Ebben a tünetmentességben olyan baljóslatúan ott szunnyad a jelentés, hogy még beteg.

– Értem, hogy csak kötelező ellenőrzés, de akkor is mindent tudni akarok. Várakoztattak-e, vagy sem. Rendesen bántak veled… meg ilyenek. Minden érdekel. Ha véletlen nem veszem fel…

– Akkor a titokzatos Dáviddal vagy elfoglalva – somolygott az anyja, arcán összeszaladtak a csupa derű ráncok.

– Nem titokzatos – hárított Sára, de nem sikerült eltüntetnie a rosszallást a hangjából.

– Persze, hogy nem. Azért bevallom, néha megfordul a fejemben, vajon létezik-e egyáltalán? Vagy csupán kitaláltad? – mosolygott rá hamiskásan csillogó szemmel. Apró kortyokban itta a kávéját, közben a csészéje pereme fölül folyamatosan Sára arcát vizslatta. Az ő festett, gesztenyeszín bubifrizurája természetesen tökéletesen állt.

– Szerinted kitaláltam? Mondd, mit gondolsz, mit csinálok kéthetente Pesten?

Az anyja a vállát vonogatta.

– Bármit csinálhatsz, hogy ne kelljen velem lenned.

– Anya!

– Amivel természetesen semmi baj nincs, Sárikám. Éld az életedet!

– Pontosan azt teszem.

– Persze. Most mennem kell. – Felállt. Világos drapp nadrágkosztümöt és málnaszínű blúzt viselt. Könnyedén a mosogatóba tette a csészéjét. – Óvatosan vezess!

Sára mindig óvatosan vezetett. De azért biccentett, hogy megértette, meg azért, hogy megnyugtassa az anyját.

– Te meg hívj fel, ha végeztél! – figyelmeztette újra.

– Persze. Felhívlak. – Csókra tartotta az arcát, Sára pedig kötelességtudóan lehelte rá az elmaradhatatlan puszit. – Üdvözlöm Dávidot! Mondd meg neki, hogy nyugodtan eljöhet ám látogatóba, nem eszem embert. Amúgy meg iszonyúan kíváncsi vagyok már rá.

Az anyja felvette világosbarna kistáskáját, és kopogó cipősarokkal tovalibbent. Sára a szemével követte, majd – mint egy kislány, az ablakhoz szaladt – végignézte, ahogy az anyja kiáll a garázsból a halványlila Nissan Micrával, és elhajt. Maga sem érette, mitől szomorodott el ennyire. Harminckét évesen ideje a saját lábára állnia, akkor is, ha az élete kétszáz kilométerrel odébb kezd kerekké válni.

Ha a jövőjére gondolt, most már kizárólag Dávid oldalán látta magát. Gyerekekkel. Bár erről egyelőre nem beszéltek, tudta, hamarosan döntenie kell Dávid és az anyja között. Úgy gondolta, megvárja a tanév végét, mielőtt új életet kezd a fővárosban Dáviddal.

Pezsdítő zuhany után, a harmadik kávé közben ismét rápillantott az Oszkár-profiljára. Úgy tűnik kettesben fognak utazni Bencével. Amikor fél évvel ezelőtt először találkoztak személyesen, Sára már hírből ismerte a férfit. Azaz azt a képet, amit Balassa Bence mutatott magáról az írós közösségi oldalán. Sára akkoriban olvasott róla egy cikket is a legújabb regénymegjelenésével kapcsolatosan, így tudta, kicsoda, bár a regényeit nem olvasta. Alapból nem olvasott thrillereket. Utált félni.

Az első találkozásukkor még rendkívül furának tartotta, hogy egy magabiztosnak tűnő férfi, aki vezet, és saját autója is van, telekocsizik. Sőt, mi több, egy nőre bízza magát. Tapasztalatai szerint ez nem jellemző az ilyen típusú férfiakra. Az előítéletek, a sztereotípiák dolgoztak benne is, bárhogy igyekezett háttérbe szorítani őket.

Akkor még kicsit tartott Bencétől. Aztán hamar rájött, hogy feleslegesen. A férfi udvarias, előzékeny és beszédes volt. Ha többen összejöttek a kocsiban, jól elboldogult az utasokkal is, beszéltette őket, kérdezett. Érezhetően minden érdekelte.

Nyilván az írói véna – gondolta Sára.

A közösségi oldala alapján sznobnak képzelte, egy karót nyelt okostojásnak, aki érezteti másokkal a fölényét, elvégre híres író. Különben pedig Sára az írókat meglehetősen különcöknek tartotta. Erre kiderült, hogy Bence sokkal lazább, mint Sára gondolta a posztjai alapján. Fél óra múlva a hátsó ülés utasai mintha megfertőződtek volna a poénjaitól, úgy nevettek.

Bence azt mondta, azért telekocsizik olykor, mert anyagot gyűjt egy jövőbeli thrilleréhez. Amikor Sára megkérdezte tőle, hogy az utas vagy a sofőr lesz-e a gyilkos, Bence mindössze annyit válaszolt sejtelmesen, hogy még nem állt össze a sztori. Jól kijöttek, és azóta többször utaztak együtt. Bence a legszórakoztatóbb utasa volt az utóbbi hónapokban. Vele gyorsan eltelt az a két óra Pestig.

Bence már a ház előtt várta. A szomszéd kertet gereblyéző nénikével beszélgetett. A férfi barna haja hátul felnyírva, elől a homlokába hullott, kávészín szemében érdeklődés csillant, amikor meghallotta a lassító autót.

Sára az elején megállapította, hogy egészen jóképű lenne, ha nem csúfítaná az arcát olyan otromba, görbe orr, ami leginkább madárcsőrre emlékeztette.

A férfi sötét farmert viselt, a szokásos kockás ingei egyikét, meg fekete tavaszi kabátot.

– Kettesben leszünk? – kérdezte, és a bólintásra bedobta kisebb méretű sporttáskáját a sárga Mini Morris hátsó ülésére.

Sára azon gondolkodott, hogyan képes mindig ilyen kisimult lenni, majd kicsattanni az energiától.

– Valaki bulizott az éjjel? – kérdezte Bence vidáman, amikor bepattant Sára mellé.

– Kétszemélyes buli volt. – Kifaroltak a ház elől.

Bence kajánul rávigyorgott.

– Csak cseteltünk – magyarázta Sára a félreértések elkerülése végett, de a férfi szája erre még szélesebbre húzódott. – Nem szexcset! – csattant fel Sára.

– Meg sem szólaltam – felelte Bence, de a mosoly nem lohadt le az arcáról.

– Elég, ha az arcodra nézek, máris tudom, mire gondolsz.

Bence felvonta a szemöldökét.

– Valóban?

– Valóban. Különben meg, te nem thrillert írsz?

– De. Miért?

– Mert akkor gyilkosságokon kéne kattognod. Vagy szexjelenetet írsz éppen?

Bence elgondolkodva túrt a hajába.

– Hm. Éppen? Nem.

– Erotikus thriller? Sosem mondtad.

Bence szája megrándult.

– Mert nem az – vágta rá fojtott hangon.

– Dühösnek tűnsz.

– Mert dühít a puszta feltételezés is.

– Miért? Mi baj az erotikus thrillerrel? – Sárát komolyan érdekelte.

– Az erotika.

– Mi baj az erotikával?

– Magával az erotikával semmi. Thrillerben viszont semmi keresnivalója.

– De mi van, ha egy kéjgyilkos, vagy szexuális ragadozó köré épül a történet?

– Ott sem a szexen van a hangsúly. Szerintem a sima erotikus regények egyszerű ponyvák, nulla irodalmi értékkel. Nem akkora durranás megírni egy szextől lucskos sztorit, amiben háromszáz oldalon végig csak kefélnek. Semmi történet, elég, ha a megfelelő szavakat egymásra halmoznod, és máris beindítod a legtitkosabb erotikus fantáziákat, amire majd ezrek maszturbálnak. Ennyit ér az egész.

– Szerintem rosszul látod. Az erotikus történeteknek igenis van cselekménye.

– Ja. Ami arra épül, miként jusson be a férfi karakter a női karakter bugyijába. Nyilván nagyon izgalmas – jegyezte meg Bence lenézően. – Az ilyenből tizenkettő éppen egy tucat. Ha egyet olvastál, az összeset olvastad. Kötve hiszem, hogy túl sok meglepetést okozna.

– Mégis rengetegen kedvelik. Többek között én is.

Bence mintha egy pillanatra lefagyott volna, de hamar összeszedte magát.

– Olvasd, ha jólesik – vetette oda félvállról. – Nem minősítem a regények iránti ízlésedet.

Sárát szórakoztatta a pökhendisége, és egy pillanatig sem tudta komolyan venni a sértődöttségét.

– Akkor továbbra is erotikustörténet-rajongó maradok, engedelmével, Művész Úr!

– Isten ments, hogy nekem akarjon megfelelni, Tanárnő! – vágott vissza Bence. – Tudod thrillert akkor olvas az ember, ha túl nyugodt, hétköznapi életet él.

– Aha. És erotikát?

Bence rásandított:

– Szerintem tudod. Erotikát meg akkor, ha… Tudod. Ha hiányzik…

– Mi?

Bence mereven bámult előre.

– A szenvedély.

– Az én életemből nem hiányzik a szenvedély. Lehet, hogy távkapcsolatban élek, és csak kéthetente találkozunk, de biztosíthatlak, hogy akkor bepótolunk mindent.

Bence úgy fészkelődött a Mini Morrisban, mintha nem találná a helyét.

– Jó, oké, elhiszem. Bocs. Csak magamból indultam ki.

Sára egyszerre érezte túl kínosnak a helyzetet és túl dühösnek magát, hogy reagálni tudjon. Mégis minek bizonygatja ennek a férfinak, hogy egy távkapcsolat, és a kéthetenkénti szex igenis elegendő egy szenvedélyes élethez? Mire célozgat Bence azzal, hogy magából indult ki? Nincs igénye erotikus történetekre, mert naponta kielégíti a vágyait? Talán napjában többször is? Reggel, délben meg este? A szex neki olyan gyakori, mint a fogmosás?

Megrándult a szája. Bence jól beletrafált, de túlságosan nehezére esett beismerni, hogy egyre rosszabbul viseli a távkapcsolatot. Annak ellenére, hogy szinte mindennap beszéltek telefonon, ha mégsem, akkor órákig írogattak, de ez nem pótolta a személyes találkozásokat, a meghitt együttléteket. Bence hirtelen felé fordult:

– Ugye nincs harag? – mosolygott rá. Sára önkéntelenül is a szájára pillantott, a reggel, délben meg este is alaposan átkefélt fogakra. Az arcába szökött a pír.

– Én nem azért olvasok erotikus regényeket – hadarta. Belemarkolt a kormányba, és jobb terelés híján tudatni akarta Bencével, hogy nem minden erotikus regény pusztán szexjelenetek egymásba fűzése, hanem cselekményes, izgalmas történet, ahol maga az aktus szerves része a történetnek, ami nélkül értelmetlenné válnának a motivációk. – Vegyük például Rose Blue-t. Abban a regényben komoly történet van.

– Rose Blue-t? – Bence úgy kérdezett vissza, mintha magától a névtől is viszolyogna.

– Olvastad?

– Isten ments – vágta oda Bence kurtán.

– Akkor ajánlom, hogy olvasd el! Szerintem megváltoztatná az erotikus regényekről alkotott véleményedet.

Bence belesüppedt az ülésbe, és kibámult a szélvédőn.

– Bocs, hogy nem hiszek ebben az egészben. Vegyük példának azt a Rose Blue-t, akit említettél, és aki azt az általad nagyra tartott, erotikus történetet írta. Jó, te kivétel vagy, mert nem azért szereted, de a kivétel mindig erősíti a szabályt. Különben tudod, kik olvassák azokat? Tudod?

– Fogadjunk, hogy rögtön elmondod.

– Elhanyagolt háziasszonyok, meg éretlen csitrik, akiknek nincs az életében semmi, de semmi izgalmas a világon. És hidd el nekem, baromi sokan vannak, akiknek ennyi elég a boldogsághoz. Ezért veszik, mint a cukrot, azokat a kókler firkálmányokat.

Sára erősebben markolta a kormányt a kelleténél, a szemét le sem vette az előttük haladó Mazda lökhárítójáról.

– A besavanyodott vénasszonyokat meg nem is említettem –morogta a férfi.

– Én szeretem Rose Blue-t – mondta ki. – Anyám meg egyenesen imádja.

Rájuk nehezedett a csend. Egy pillanatra harapni lehetett a feszültséget a kocsiban. Bence megköszörülte a torkát.

– Az anyád… – ismételte színtelen hangon.

– Odáig van Rose-ért. Első számú rajongója. Alig várja a következő regényét. Velem együtt.

– Hát ez klassz – húzta el a száját Bence.

– Rose Blue hihetetlenül jó. A legjobb regény, ha meg akarsz ismerkedni az erotikus zsánerrel. Ráadásul nagyon úgy tűnik, hogy nem fordította senki, tehát álnéven ír. Lehet, hogy ismered.

– Lehet – morogta Bence. – Te ilyenekre figyelsz, hogy ki fordította?

– Ilyenekre is.

– Elképesztő vagy.

Sára magában elmosolyodott.

– Olvasd el Rose Blue-t. Bocsánatot kérnél.

– Ja. Nyilván.

– Mitől vagy ilyen ellenséges? Sérti az írói önérzetedet, hogy egy erotikus regény írójáért rajonganak ilyen fokon?

– Megvagyok az ilyen fokú rajongások nélkül, hidd el, nincs okom panaszra. Más az olvasókörünk. Szerencsére.

– Azért érdekelne, te mit kompenzálsz azzal, hogy thrillereket írsz? Ennyire unalmas az életed?

Bence végre felnevetett.

– Ennyire.

– Én izgalmassá teszem a sajátomat. – Sára nem bírta tovább magában tartani. Olyan izgatottan várta a mai napot. – Meglepem Dávidot szülinapja alkalmából. Kereken negyven ma.

– Meglepetésbulit szervezel neki?

– Valami olyasmit.

– Mi van, ha utálja a meglepetéseket?

– Olyan nincs. Mindenki szereti a meglepetéseket.

– Tévedsz.

– Te nem szereted? – képedt el Sára.

– Eltaláltad.

– Híres író vagy.

Bence elmosolyodott.

– Szerinted ez egyenesen arányos azzal, hogy szeretnem kell a meglepetéseket?

Sára ezen elgondolkodott.

– Azt hittem a te életed tele van meglepetésekkel.

– Éppen az imént tisztáztuk, hogy unalmas az életem.

– Ezt úgysem hiszem el – vigyorodott el Sára. – Író vagy, komoly olvasótáborod van, könyves eseményekre jársz. Hogy lehetne unalmas?

Bence megvonta a vállát.

– Nyilván azért, mert én nem erotikát írok. Amúgy meg azt hiszel, amit akarsz. Tehát a te Dávidod imádja a meglepetéseket. Mesélj, milyen meglepetéspartit szervezel neki?

– Olyan kétszemélyeset.

– Ez valóban kellemesnek hangzik. Fogalma sincs róla, hogy itt leszel?

– Azt hiszi, hétvégén érkezem. Miért nézel így?

– Eszembe jutott, hogy anyám mindig azt mondta, sosem megy korábban haza, mint ahogy apám számít rá. Nehogy mindketten meglepődjenek.

– Ez vicces – kuncogott Sára. – Gondolom, azóta is boldogan élnek.

– Apám, mondhatni, boldogan él. Anyám már nem.

Sára gyomrában összeállt egy gombóc. Kellemetlenül érezte magát amiatt, hogy ismét olyan csúszott ki a száján meggondolatlanságában, aminek nem kellett volna.

– Részvétem – rebegte.

– Köszönöm. Él. Csak már nem boldog.

Sára megütközve pillantott Bencére. Erre igazán nem számított. Próbálta összeszedni a gondolatait.

– Sajnálom. Mi történt?

– Egyszer véletlenül előbb ért haza.

2. fejezet

Délután Bence a kiadóvezetőjével találkozott. Endre magas, szikár férfi volt, úgy hajtogatta be lábait a szék alá, ahogy egy colstok szárait hajtogatja az ember. Katonásra nyírt, ősz haja miatt szigorúnak tűnt, ami sokkal idősebbnek mutatta a koránál.

– Hogy állsz az új regénnyel? – hajolt előre Endre, miután kihozták a kávéjukat.

Bence sejtette, hogy a kiadóvezetője tisztában van vele, hogy már elküldte neki az új regényét. Nem igazán értette a kérdést.

– Múlt héten adtam le – jegyezte meg. hátradőlt a széken, és megkevergette a kávéját. – Úgy döntöttem, most szabadságra megyek. Kipihenem a megfeszített munka fáradalmait.

Egy Deák téri kávézó teraszán ültek. A tavaszi napfényes idő kicsalogatta az embereket az utcára. A langyos szellő lágyan simogatta a fák koronáit.

– A frászt mégy szabadságra! – szólt Endre keményen.

– Azt majd eldöntöm én, ha megengeded – morogta Bence.

– Rose Blue hatalmas ötlet volt.

– Az volt. – Bence nem vallotta be, mennyire bánja, hogy valaha belement.

– Totál bepörögtek az olvasók – csillant fel Endre tekintetében a nyereségvágy. – A második kiadás is elfogyott.

Bence a kávéscsészéjét tologatta maga előtt.

– Klassz. Tényleg – mondta kedvetlenül. Álmában sem hitte, amikor megírta azt a rohadt regényt, hogy egyszer ez lesz a vége.

Simogatta az egoját, hogy sikerült, bár ő pontosan ezt várta magától. Nem igazán értette, hogy Molli és Endre miért lepődtek meg a könyv sikerén. El sem fogadja a kihívást, ha nem biztos a győzelemben.

Csak mostanra az egész elszabadult.

Amikor thrillert írt, előtte alaposan felkészült. Kutatómunkát végzett, helyszíneket látogatott, mindent alaposan eltervezett, hogy a végén egy több szálon futó, szövevényes történetet tehessen le az asztalra. Átgondolta a karaktereket, az eseményeket, a tétemelést, az infóadagolást, a feszültségteremtést. Olykor hajnalig görnyedt egy sor felett, máskor napokig alig evett. Az írás minden gondolatát uralta. Kívülről úgy festhetett, mint egy zombi, aki a külvilág történéseit fel sem fogja, mert a fejében sűrűsödő gondolatok mind arról szóltak, hogyan legyen hatásosabb a szöveg.

Élvezte a csavarok kigondolását, még akkor is, ha olykor megakasztották. Kihívás volt kilogikázni, miként fonódjanak össze a cselekményszálak, miként kapcsolódjon össze a karakterek élete, és mivel lepje meg a végén az olvasókat. Ez igazi megmérettetés volt. Brutálisan erős késztetés, ami afelé hajtotta, hogy a végére érjen. Amikor pedig a regény sikeres lett – mert mindig az lett – elmondhatatlanul boldoggá tette. Ez hajtotta előre. Büszkén jelent meg az író-olvasó találkozókon, és büszkén mesélt a történetről, mert tudta, hogy megdolgozott érte, kiérdemelte.

Ezzel szemben Rose Blue egy vicces fogadásból született. Pökhendi módon odavágta Mollinak, hogy könnyen ír ő évi három-négy regényt. Ponyvapornóban nincs semmi kihívás, sablonos, szinte gondolkodni sem kell rajta. Molli visszavágott azzal, hogy adott a lehetőség, csinálja meg, ha olyan egyszerű. Őt meg hajtotta a bizonyítási vágy, és hogy legyen tétje a dolognak, fogadtak egy tengerparti nyaralásban.

Bence tudta, hogy képes megírni. Röhögve leült, és megcsinálta. Szinte gondolkodás nélkül buktak belőle felszínre a szavak. Ilyen egyszerűen. Nyilván már érett benne egy ideje valami hasonló, és most, hogy teret adott neki, életre kelt. Könnyebb volt, mint kivinni a szemetet. Simán kirázta a kisujjából. A sorok szinte maguktól íródtak, és amikor leadta Endrének, tudta, hogy jó lett. Ennyi. Semmi több. De az a leheletnyi jó érzés hamar elpárolgott, mert a regénynek sokkal nagyobb sikere lett, mint a thrillereknek. Sokkal nagyobb rajongótábora és sokkal nagyobb elismerése. Mindent megkapott, amire thrilleríróként éveket várt. És mégis miért? A nagy, büdös semmiért. Még csak meg sem dolgozott érte igazán.

– Remélem, készül a következő – jegyezte meg Endre.

– Nem tervezek többet – jelentette be Bence komolyan. Pontosan így gondolta. Éppen elégnek bizonyult ez az egy is. Oké. Motiválta a kihívás, a bizonyítani akarás, hogy meg tudja csinálni.

Gyerekjáték! Mindenki meg tudja csinálni.

Természetesen számított a Rose Blue-regény után járó jogdíj is, mert hát ugye pénzből él az ember, egy kis mellékes mindig jól jön, meg azt a kurva lakáshitelt is fizetni kell valamiből. De Bence nem panaszkodhatott, a thrillereivel is egész jól keresett. Azon kevés írók közé tartozott, akik ebben az országban simán megéltek az írásból. Ráadásul azt csinálta, amit szeretett: kutatott, csavaros történeteket talált ki, és mellékesen interjúkat adott, eljárt tévészereplésekre, író-olvasó találkozókra, könyvbemutatókra.

De erotikust nem kívánt írni többet. Ez az egy volt benne. Ráadásul szégyellte, hogy ilyen kevés belefeccölt energiával ilyen sikere lett. El nem mondta volna senkinek, hogy baromira nem dolgozott meg érte. Mert az élet semmit nem ad ingyen.

– Figyelj, bennem ennyi volt. Megcsináltam, nem érdekel tovább.

– Ne akasszál ki, Bence! – fortyant fel Endre. – Égnek a kiadó vonalai. Mindenki Rose-t akarja. Az új regényt. Azzal kell előrukkolni. Most, amíg megőrülnek érte az olvasók.

– Majd elfelejtik – rántotta meg a vállát Bence.

– Ismered a mondást! – kacsintott rá Endre hamiskásan.

– Miféle mondást?

– Addig üsd a vasat, amíg meleg.

– Ja, ismerem. De szerintem ezt engedjük el.

– Akkor mondok egy másikat, hátha így jobban megérted: Azt a lovat ütik, amelyik húz. Egyértelműen minket most Rose húz, és valljuk be, trendibb, mint a thrillered.

Bence elfintorodott.

– Trendibb – ismételte meg kifejezéstelen hangon.

– Könyvhéten olyan író-olvasó találkozót rittyentünk neked, világra fog szólni.

– Minek? – kérdezte kedvetlenül. Rose Blue-t anélkül is vették.

– Mert szerintem izgalmas lenne bemutatni a logikájáról híres thrilleríró másik arcát.

Bence gyomra görcsbe állt.

Mi van, ha csalódást fog okozni?

– Ebbe én nem megyek bele. Engedjük el ezt az egészet. Én nem megyek oda bájologni!

– Pedig odamégy! És megírod az újabb Rose Blue-t. Az a dolgod, hogy boldoggá tedd az olvasóidat.

– Én? Boldoggá? Kizárt.

– Márpedig ha nem jelensz meg a Könyvhéten, beperellek szerződésszegésért.

– Baszd meg a rohadt szerződésedet! – durrogott Bence, miközben tudta, hogy nem fogja felrúgni a megállapodásukat. Aláírta, hogy elmegy a kiadó által szervezett író-olvasó találkozókra. Baromságot csinált, hogy ezt bevállalta, bár akkor még nem gondolta, hogy ilyen bődületes sikere lesz Rose Blue-nak. Egy éve még azt hitte, simán megőrizheti az inkognitóját.

Ezt akartad, nem? Bebizonyítani, hogy megy ez neked! – gondolta keserűen.

Az, hogy az alig két hónap alatt elkészült, fogadásból írt regénye sikeresebb lett, mint bármelyik thrillere, tüskeként fúródott a lelkébe.

– Figyelj rám, Bence, beszélhetünk másképpen is – keményített be Endre, és barna szeme fagyosan villant. – Addig nem adjuk ki a legújabb thrillered, amíg le nem adod az új Rose Blue-t!

Bence kiejtette kezéből a kanalát, ami koppanva hullott az asztalra. Felvonta a szemöldökét.

– Hogy mi van?

Ezt nem gondolhatja komolyan!

– Pedig rohadt jó az új thrillered. Elolvastam. Bánni fogják az olvasóid, hogy idén nem jöhet ki.

– Komolyan fenyegetsz? Engem? Esküszöm, elviszem máshová! Lesznek, akik boldogan kapnak utána.

– Ugye ezt te sem gondolod komolyan? – vigyorgott rá Endre ördögien. – Rose Blue-val öt évre elkötelezted magad nekünk. Leperelem rólad a gatyádat is, ha lelépsz. Emellett kíváncsi vagyok rá, ki mer ujjat húzni velem!

Bence kezében megremegett a kanál, összegyűrte a szalvétát az ujjai közt. Nem hiányzott egy per, ráadásul számított az új könyv megjelenésére, hogy fedezni tudja a költségeit. Még három évig fizeti a hitelét. Ha azon túl lesz, egy teherrel kevesebb, de addig nem ugrálhat. Ezzel nyilván Endre is tisztában van.

A fenébe! Az a rohadt szerződés!

Miután megkapta az új szerződést Rose Blue-hoz, egy hétig ült rajta, átgondolta. Korrektnek találta, és a legjobb ajánlatot kapta Endrétől, így aztán rövid töprengés után elfogadta. De akkor még álmaiban sem gondolta, hogy egyszer ez az egész ennyire kicsúszik az irányítása alól.

– Rohadj meg! – tört ki Bencéből, mert jobb nemigen jutott eszébe.

Endre a könyökére támaszkodott.

– Könyvhétig még van két hónapod. Dobj össze addig egy Rose Blue-t. Hadd álljunk elő a nagy leleplezés mellett az új regénnyel is! De ajánlom, üsse meg az első színvonalát!

Bence gyomra összeszorult.

Nem fog menni.

Nem érdekelte már a téma. Megírta. Ennyi volt. Se ötlete, se kedve nem volt újabb erotikát írni.

Ki kell találnom valamit!

Az Endrével való találkozás kellőképpen megalapozta a látogatását az anyjánál. Kötelező két puszi a keserűségtől ráncos, mélyen barázdált arcra, gyors ölelés, hogy minél hamarabb túlessen az egészen. Az anyja bőréből, hajából áradt a nikotinbűz, és amikor Bence belépett a második emeleti szoba-konyhás bérlakásba, sokkal intenzívebben érezte a cigarettaszagot.

Ahogy az anyja hellyel kínálta, és feltette a kávét azonnal rágyújtott, pedig az előző csikk még félig elnyomottan ott füstölgött a hamutartóban.

– Jól vagy? – kérdezte az anyja mély, rekedt hangon.

Bence merev háttal bólintott, és mielőtt leült a barna-fehér kockás vászonterítővel letakart asztalka mellé, szélesre tárta az ablakot.

– Jól.

– Hogy állsz a lányokkal?

Minden alkalommal megkérdezte, amikor találkoztak vagy telefonáltak. Tizenhat éves kora óta hallgatta mindig ugyanazt a szöveget.

– Jól – vágta rá Bence automatikusan.

– Van valami komoly?

– Nincs. Hát neked?

Az anyja keserűen felnevetett.

– Nekem aztán nem kell ide férfi, hogy megmondja, mit csináljak. Minden férfi rohadék.

– Ja. Az.

– Jaj, ne vedd annyira a szívedre! Férfi vagy. Ráadásul apád vére. Jobb is, ha megkíméled a nőket magadtól, és sosem bonyolódsz semmi komolyba, mielőtt tönkrevágsz néhány boldog életet.

– Nyugi, nem fogok.

Bence szigorúan fél órát maradt. Úgy ítélte éppen elég udvariassági látogatásnak, mert ismételten bebizonyosodott, hogy nincs mondanivalójuk egymás számára. Az anyja keserűen szidta a férfiakat, a szomszédokat, a főnökét, a munkáját, a kormányt. Bence meg kurtán válaszolt, ha kérdezte. Bár végig nyitva maradt az ablak, amíg ott tartózkodott, mégis érezte a cigarettabűzt a ruháján, akkor is, amikor beszállt a kocsiba.

Az apjával ismételten nem tudott összefutni, az öreg valami konferenciára utazott valahová a Balaton mellé. Folyton kalandozott valamerre, ez semmit nem változott harminc év alatt.

– Elég gyászos az ábrázatod – ölelte meg Bencét nevetve Molli, amikor kora délután becsengetett hozzá belvárosi lakásába.

– Anyámtól jövök – csukta magukra az ajtót Bence.

– Hogy van?

– Ahogy általában lenni szokott. Utál mindent és mindenkit. Ráadásul előtte beszéltem Endrével.

– És? – kíváncsiskodott Molli. Heterokrómia következtében a jobb szeme mélybarna, a bal világoskék árnyalatot kapott. Ez rendkívül különlegessé, szexivé tette az arcát, amit kiemelt platinaszőkére festett, rövid frizurája is.

Bence követte a nőt a nappaliba. Levetette magát a kanapéra, hátradöntötte a fejét a támlán, reményvesztetten bámulta a plafont.

– Szar van a palacsintában.

– Igazán?

Bence felpillantott. Molli az ajtófélfának támaszkodva figyelte. A világoskék selyemköntös lágyan omlott le magas, karcsú alakján, sejtelmesen követve teste domborulatait és völgyeit, teret adva a fantáziának.

– Jó nagy pácba kerültem – sóhajtotta Bence, és nem tudta levenni a tekintetét a nő csipke melltartójáról, ami izgatóan kivillant a köntös dekoltázsából.

Molli végigsimított a pongyolája elején.

– Ezt nehezen hiszem el. Magasról nyerted a fogadást, bár hozzátenném, akárki nem csinálta volna meg ezen a színvonalon, mint te. Mikor vihetlek el arra a tengerparti kiruccanásra, amit megnyertél?

– Endre Könyvhétre új Rose Blue-regényt akar.

Molli füttyentett.

– Nem mondod! Megcsinálod?

– Nincs választásom. Nem adja ki az új thrilleremet, ha nem mutatok fel neki valamit. Ráadásul még évekre el vagyok kötelezve neki. De van ennél sokkal rosszabb is.

Molli a bárszekrényhez lépett. Töltött két whiskyt, megkoccantak a jégkockák, ahogy Bence kezébe nyomta az egyik poharat.

– Mesélj! – szólította fel, miközben lehuppant mellé. A köntös szétnyílt, ahogy keresztbe vetette hosszú, barna combjait.

– Endre Rose Blue író-olvasó találkozót akar. – Bence belekortyolt az italába. Jólesően égette végig a torkát és a gyomrát.

Mennyit kéne meginnom ebből, hogy elfelejtsem ezt az egészet? Mennyit, hogy megoldást találjak?

Tekintete összeakadt Molli felemás szemével.

– Vállalod? – kérdezte reménykedve. – Eljátszod Rose Blue-t?

Molli csilingelően felkacagott.

– Viccelsz?

– Halálosan komolyan gondolom. Fizetek érte. Te úgyis erotikust írsz.

– Senki nem hinné el, hogy én vagyok Rose Blue! Teljesen más a stílusunk.

– Mondhatnád, hogy kipróbáltad magad.

– Nem, Beni. Te jártattad a szád olyan nagyon, hogy mindenki képes erotikát írni. Fogadtunk. – Molli széttárta a karját. – Megcsináltad. Imádják. Vállald a felelősséget!

– Nem gondoltam, hogy így elszabadul ez az egész.

– Áruld el nekem, mégis mit gondoltál? Mi? Hogy igazam lesz, és szart fogsz írni? Azért fogadtál, mert rohadtul hittél magadban, hitted, hogy meg tudod csinálni. Én meg rohadtul bíztam benne, hogy nem vagy képes rá. Buktam. – Molli kacéran kacsintott. – Elviszlek nyaralni a tengerpartra. A fogadás szerint. Sajnálom, hogy nem fordítva sült el. Imádnám, ha te nyaraltatnál engem, de ez van. Írtál egy erotikus bestsellert – kuncogott.

Bencét bosszantotta Molli jó kedve.

– Mi olyan vicces ebben?

– Az, hogy ekkora fogyást egyik thrillereddel sem sikerült elérned.

Bence felhajtotta az italát.

– Örülök, hogy jól szórakozol.

Molli Bence combjára csúsztatta a kezét.

– Feszült vagy. Akarsz szexelni?

Bence becsukta a szemét, felsóhajtott.

– Veled? Bármikor – mormolta.

Molli lerakta a poharát, majd kivette Bence kezéből az övét.

– Szolgáltatok némi anyagot az új Rose Blue-regényedhez – búgta, miközben Bence poharát is lerakta. – Tudod mit? Mivel felizgatnak a kihívások – simított végig Bence farmerjének az elején –, legyen tétje a dolognak. Bekötöm a szemed a köntösöm pántjával, és a bugyimmal betömöm a szádat.

– Van rajtad bugyi? – kérdezte Bence rekedten.

Molli felkacagott.

– Baromi kíváncsivá tettelek, igaz?

– Kétségtelenül.

– Sejtettem. Ha túl vagyunk rajta, közös megegyezéssel mindketten felhasználhatjuk a tapasztalásainkat a legújabb regényünkben. – Finoman végignyalta Bence nyakát. – Fogadjunk, hogy elbaszod, és végül kukában végzi az egész jelenet.

Bence ereiben forrón lüktetett a vér. Játszottak már Mollival sokféle játékot, de ez új volt, és valóban felizgatta a gondolat, ahogy lassanként meglódult a fantáziája.

– A következő játék a tied lehet – suttogta Molli a fülébe. A nő forró lehelete csiklandozta a bőrét, az apró hajszálak égnek meredtek a tarkóján. Összesűrűsödött körülöttük a levegő.

Nem mintha neki nem lenne elég színes az erotikus fantáziája, de most, hogy újra megnyerhet egy kihívást, feltüzelte. Lehet, hogy Mollinak gyakorlata van az erotikus jelenetek írásában, de ő, Rose Blue – az olvasók szerint – új színt hozott a zsánerbe. Behozta a hideg kéket a sok romantikus rózsaszínbe és izzó vörösbe. Azt a számító, fagyos kéket, amilyen Molli bal szeme.

Tarkóját nyomta a szemére kötött anyag durva csomója, semmit nem látott, ráadásul Molli, miután megszabadította a ruháitól, apró kuncogások közepette még a csuklóját is összekötözte, és a feje felett az ágyhoz rögzítette. Bencét felizgatta a kiszolgáltatottság érzése, és az, hogy hosszú percekig nem történt semmi. Hallotta a jégkocka csörrenését a pohárban, és úgy érezte Molli tekintetét, mintha látta volna, ahogy vágyakozó pillantással végignéz rajta. A jéghideg vízcsepp érintése a vállán meglepetésként érte, összerándult.

Az ágy megnyikordult, és hamarosan Molli forró nyelvével lenyalta róla a hideg cseppecskét, hogy aztán a jégkockával simítson végig testének legérzékenyebb pontjain. A hidegtől Bence minden izma összerándult, nyögései belevesztek a szájában nyálas gombóccá gyűrődött puha szövetbe. Furamód érzéketlennek érezte a bőrét mindaddig, amíg Molli forró szája rá nem akadt, és a nyelvével fel nem melegítette. Az őrületbe kergette a játszadozásaival, és a végén totális extázisba hajszolta, aztán megkönyörülve Bencén kikapta a szájából a bugyiját, mielőtt belefulladt volna az orgazmusba.

– Keresek valakit, aki eljátssza helyettem Rose Blue-t – nyúlt Bence Molli laptopja után.

Elővette fekete keretes szemüvegét, hogy lásson valamit, mert zuhanyzáskor kivette a kontaktlencséit. Valójában nem tervezte, hogy írni fog, de a tus alatt, a csobogó víz hatására bepörgött a fantáziája, folyamatosan jöttek fel belőle a mondatok.

– Hé! – szólt rá a nő.

Bence törökülésben elhelyezkedett az ágyban, ölébe kapta a laptopot, felnyitotta a tetejét.

– Te ilyenkor úgysem írsz – jegyezte meg, amíg várta, hogy betöltsön a rendszer.

Molli az oldalára fordult.

– Neked sem kéne.

– Hanem mit kéne? – pillantott rá Bence kajánul. Úgy vélte, pontosan tudja a választ.

Molli kinyújtotta a kezét, megérintette Bence térdét.

– Hideg az ágy nélküled.

– Kényeztesselek még?

– Egyszerűen csak ölelj át kicsit.

Bence erre nem számított.

– Minek? – morrant. – Ha ágymelegítőre vágysz, akkor keress egy állandó házi kedvencet.

Molli az álláig húzta a vékony takarót.

– Hogy a fenében írtál ezzel a hozzáállással sikeres erotikus regényt?

Bence elvigyorodott.

– Szeretnéd a titkaimat, mi?

– Egy nagy frászt. Jobb nekem nélkülük.

Bence megnyitott egy új dokumentumot.

– Mondd, miért nincs neked normális kapcsolatod? – kérdezte elmélázva. Molli hosszabban nézte, mint az Bence számára kényelmes lett volna, ezért zavartan elfordította a fejét. – Csak azt ne mondd, hogy miattam.

– Nem mondom. Hát neked? – kérdezte Molli komolyan.

– Én kérdeztem előbb! – pillantott fel Bence.

Molli két különböző színű szemében remegőssé vált a fény.

– Te is tudod, miért – csuklott el a hangja.

Bence szája széle megrándult. Nem akart ilyen otromba módon belegázolni Molli lelkivilágába. Úgy érezte magát, mint egy buldózer, aki áthajtott egy virágzó mezőn, és csak összetört szirmokat hagyott maga után. A torkában megült az a ragadós gombóc.

Molli már a barátságuk kezdetén megmondta, hogy az élete ekörül forog, mert hozzátartozik, az élete része, lehetetlen figyelmen kívül hagyni, és csak nagyon ritkán tudja elfelejteni.

Bence felejtette el örökké. Mert nem számított. Molli ezzel együtt volt számára tökéletes. Vele többek között emiatt is vált könnyűvé. Semmi rizikós szex. Megvolt köztük a kölcsönös bizalom, és tudta, hogy Molli a kalandozásaiban sokkal körültekintőbb, mással nem kockáztat, így aztán Bence sem parázott rá, ha véletlen nem hozott magával óvszert. És – töredelmesen bevallotta – Mollihoz rendszerint nem hozott.

– Csak azért? – kérdezte rekedten.

Kedvelte Mollit, és az, hogy átérezte a fájdalmát, nem tette könnyebbé. De mindazon túl, hogy néha szexeltek, barátok is voltak.

És ugyan mire valók a barátok? Átveszik a terhek egy részét.

– Szerinted hány komoly pasi akarja olyan nővel tervezni a jövőjét, mint én? – szegezte neki a kérdést Molli.

– Ez nem indok. Rengeteg férfi él a Földön, akik nem akarnak gyereket.

– Meg komoly kapcsolatot sem – vágta rá Molli. – Nézz magadra!

– Ne belőlem indulj ki! Nem minden férfi annyira elcseszett, mint én. De ha ezt bárkinek elmondod, kicsinállak az olvasóid előtt –villantotta rá a szemét Bence. Meg kellett őriznie a tökéletesség látszatát. Ezért sem ismerheti be, hogy ő Rose Blue.

– Ugyan már! – sóhajtott Molli. – Arról szól a szövetségünk, hogy nem áruljuk el egymást. Te sem árulod el az én titkaimat, én sem tieidet. Amúgy meg nem vagy olyan egyedi eset. A társkereső oldalak tele vannak komolytalan arcokkal.

– Ne a társkereső oldalakon keresgélj! – Bence megigazította a laptopot az ölében. – Baromira nincs kedvem a hullaházban azonosítani a holttestedet.

Molli végre felnevetett.

– Csak kibújik belőled a thrilleríró a végére. Figyelmeztetlek, erotikus regényt várnak tőled.

Bence elfintorodott.

– Kösz a támogatást. Majdnem kezdtem jól érezni magam!

3. fejezet

Sára miután leszállította Bencét, majd fél órát keringett Dávid lakásának háztömbje körül, mire talált megfelelő parkolóhelyet a közelben. Beletúrt a táskájába, megkereste a mobilját, leellenőrizte. Valóban nem csörgött, nem hívta az anyja.

Nyilván várakoztatják a kórházban.

Vagy hazaért? Talán elfelejtette felhívni. Mert biztosan azt gondolja, nem fontos. Vagy megbántódott, amiért Sára nélküle tölti a húsvétot.

Nem lehetünk mindig együtt. Saját életem van. Harminckét éves vagyok. Nem várhatja, hogy folyton a szoknyája mellett üljek, miközben egyfolytában megjegyzi, hogy ő már sosem lesz nagymama.

Ráadásul folyamatosan azt meséli, melyik ismerősének és barátjának született éppen unokája. Központi témává vált ez az életében.

Sára visszacsúsztatta a retiküljébe a mobilját. Majd később megpróbálja felhívni. Mindössze négy nap. Ennyit akart eltölteni a szerelmével. Miért olyan érthetetlen ez?

A szerelmekből lesznek a hosszú távú kapcsolatok meg idővel az unokák – merengett magában.

Felkapta a kis papír ajándéktáskát, amin bolondos születésnapi felirat csillogott. A táska egy kézműves porcelánelefántot rejtett. Dávid babonából gyűjtötte az ormányukat égnek emelő elefántokat. Úgy tartotta, szerencsét hoznak, ha az ember ajándékba kapja őket. Sára felkeresett egy helyi kézművest Baján. Ő készítette az egyedi ajándékot Dávid számára.

Sára nem kapott kulcsot a lakáshoz. Feleslegesnek érezte, hiszen mindig akkor jött, amikor Dávid itthon várta őt.

A lépcsőház bejárata előtt téblábolt. Felcsengethetne, de akkor lőttek a meglepetésnek, így inkább megvárta, amíg érkezik valaki. Hamarosan hangos fiatalok csoportja lépett ki a lépcsőház bejárati ajtaján. Sára odaugrott, megtartotta nekik az ajtót. Mosolygott, köszönt nekik, mintha ismernék egymást a lépcsőházból. Feleslegesen fárasztotta magát a színjátékkal, mert ők rá se hederítettek. Egy fekete hajú lány a végén félénken visszamosolygott rá, foghegyről odavetve egy laza „kösz”-t. Sára biccentett, de már a lépcsőház belsejéből figyelte a viháncolásukat.

Irigyelte őket. Ő sosem lehetett ilyen felhőtlenül boldog, vidám kamasz. Neki kötelességei voltak. Már akkor úgy érezte, hogy hálával tartozik az anyjának, aki egyedül nevelte. Ezért aztán engedelmes, jó gyerekhez illően tanult. Alig járt el otthonról, nehogy bánatot okozzon az anyjának. Mostanában gondolt arra, hogy lehet, hiba volt ennyire visszafogott életet élnie. Talán az anyja nem is ezt várta tőle. Talán csak ő gondolta, hogy ilyennek kell lennie, hogy boldoggá tegye az anyját. Évek alatt annyira berögződött, hogy mára már fizikai rosszullétet okozott neki, ha a Dáviddal közös életére gondolt.

Nem szabad ennyire feláldoznom magam anyám jólléte érdekében.

Ám a betegség óta minden sokkal nehezebbé vált. Sárában gyökeret vert a féltés. A rettegés, hogy elveszítheti az anyját.

Mi lesz az anyjával, ha hamarosan bejelenti, hogy elköltözik? Miként mondja meg neki, hogy Dávidot választja? Egyikük sem tervezte, hogy egyszer majd ilyen távolra költöznek egymástól. Sára úgy gondolta régebben, hogy majd helybeli férfival köti össze az életét, és a közelben maradnak. Az Sors azonban közbeszólt, amikor megismerte Dávidot egy társkereső oldalon. Dávid az a férfi, akire egész eddig várt. Igaz, mindössze hét hónapja találkoztak, de olyannak érezte, mintha mindig ismerte volna.

Lola azt mondja, sok romantikus regényt olvasok – jutottak eszébe legjobb barátnője szavai. – Anya azt mondaná, túl romantikus vagyok. Mindig is azt mondta. Mintha ez akkora baj lenne.

Összerándult a gyomra, ahogy az anyjára gondolt. Arra, hogy hamarosan magára hagyja. Az apró görcs megállásra késztette. Belekapaszkodott a folyosó falába, ujjai alól lepergett a vakolat, miközben vett néhány mély lélegzetet a dohos lépcsőházi levegőből.

Dávidra kell koncentrálnia. Most más nem fontos. Kizárólag az, hogy jól érezzék magukat kettesben. Az első alkalom, hogy lesz végre egy igazán hosszú hétvégéjük. Igaz, húsvét vasárnap estéjén haza kell mennie. Megígérte az anyjának, hogy a húsvét hétfőt együtt töltik. Megígérte, mert folyamatos bűntudat gyötörte.

Nem hív, mert dühös. De az legyen az ő gondja, küzdjön meg vele ő. Én meg hadd legyek boldog. Miért ne lehetne saját életem? Miért van bűntudatom?

Megrázta a fejét, hogy kiűzze onnan a rossz gondolatokat. Dávid megérdemli, hogy rá koncentráljon. Visszaadja azt a sok odafigyelést, amit eddig ő kapott tőle. A férfi a tenyerén hordozta, kényeztette, nyilvánvalóan imádta, Sára élvezte az együtt töltött idő minden pillanatát. A közös főzéseket, amikor Dávid felvette „A világ legjobb szakácsa” feliratú kötényét, azokkal a bolondos, rózsaszín szívecskékkel, és összedobta neki a kínai csípős csirkét, amit szeretett. Élvezte a nevetéseket, a bolondozásokat, az összebújós együtt filmezéseket. Dávid még a legromantikusabb, sírós végű filmeket is megnézte vele, szorgalmasan tartotta elé a papírzsebkendős-dobozt, majd a végén lecsókolta a könnyeit.

Dávid egyetlenemnek hívta. A férfinak nem volt senkije rajta kívül, sem barátai, sem családja. Amikor Sára a családjáról kérdezett, mindig szűkszavúvá vált. Sejtette, hogy a férfinak ez fájó pont, és egy idő után kerülte a témát, hogy ne szakítson fel sebeket. Barátok és család nélkül Dávid nagyon magányos lehetett. Sára megértette, mert Lolán és az anyján kívül neki sem volt senkije. Ezért is esett nehezére, hogy meghozza a döntést, és Dávidot válassza.

A saját életemet kell élnem.

Ritkán mozdultak ki otthonról, Dávid sokat utazott hét közben, a munkája végett. Értékesítési ügynök volt, és a közös hétvégéiken inkább nyugalomra, pihenésre vágyott. Sára nem bánta, a lényeg úgyis az volt, hogy együtt legyenek.

A szíve megtelt szerelemmel, máris hevesebben dobogott, elégnek bizonyult a férfira gondolnia. Az élet csodaszép. Nincs csodálatosabb dolog annál, ha szeretik az embert, és ha viszontszerethet.

Minden rossz érzése elmúlt, azt az apró kis bűntudatot, ami mégis vele maradt, visszaküldte a tudata legmélyebb bugyrába, hogy most négy napig elő se jöjjön.

Felszaladt a lépcsőn a másodikra, végig a gangos folyosón. A szíve boldog dallamot dübörgött. Fülig érő mosollyal érkezett meg a jól ismert ajtó elé. A sötétbarnára pácolt tölgyfaajtón a megszokott virágos ajtódísz helyett most préselt lemezből faragott, színes nyuszifigurát talált. A nyuszi kezében napsárga táblácskát tartott „Happy Easter” felirattal.

Sára rányomott a csengőre. Semmi. Megpróbálta újra, de valószínűleg elromlott, mivel másodszori próbálkozásra is néma maradt. Hirtelen ötlettől vezérelve rápróbált a kilincsre, mielőtt bekopogott volna. Meglepődött, amikor kinyílt az ajtó.

Várt rám?

Bizonytalanul belépett, csendesen magára csukta az ajtót. Bentről lágy, romantikus zene szólt. Az asztalon kecses üvegtartókban vörös gyertyák égtek, ünnepélyes teríték díszelgett két személyre. Sára a konyha felé mozdult, szíve a torkába ugrott.

Várt rám – érte egyszerre a felismerés.

Biztosan elárulta magát tegnap este. Vagy hajnalban, mielőtt elköszöntek a cseten, hiába figyelt oda minden szavára. Talán éppen ezzel árulta el magát. Dávid sokkal jobban ismeri őt, mint hitte. Ez mondjuk nem meglepő, hiszen a férfi mindig odafigyelt rá.

Sára lábujjhegyen beljebb lopakodott. Hosszú szoknyája nesztelenül suhant utána. A háló félig nyitott ajtajában ismét megtorpant. Vegye le a ruháját? Mutassa meg máris a szexi fehérneműt, amit Dávid szülinapja alkalmából vett magának? Jobban mondva, Dávidnak akart örömet szerezni vele.

Finoman belökte az ajtót, fülig érő mosollyal toppant be a szobába.

– Boldog születésnapot, szerelmem! – kiáltotta vidáman.

A mosoly ráfagyott az arcára, majd elfolyt, mint amikor a falfirkákat eső mossa a semmibe.

Dávid ott volt.

Az ágyban.

Egy nővel.

Sára eddig azt hitte, ilyesmi kizárólag a filmekben fordulhat elő! Olyan, hogy rányit az ember valakire, akik éppen kefélnek. Ráadásul az még hagyján. De az egyikük éppen a pasija.

Összeszorult a torka, a szemébe martak a könnyek, minden porcikája remegett, miközben tátogva állt ott, nem találva sem a hangját, sem a szavakat.

Dávid kábán nézett rá. Láthatóan még nem tért vissza a vér az agyába. Sára keze ökölbe szorult a papírtáskában lapuló porcelánelefánt ormánya körül.

– Rohadék! – sikoltotta, amikor váratlanul rátalált a hangjára. Maga sem ismert rá a sírástól remegő, szokatlanul magas vinnyogásra, ami felszakadt belőle.

– Te? Mit keresel itt? – tért magához Dávid.

– Meg akartalak lepni – csuklott el Sára hangja.

Miért magyarázkodok itt? Miért vagyok még mindig itt? – zakatolt benne egyfolytában. – Miért? Miért? Miért?

A becsomagolt ajándékot az ágy felé hajította, telibe találta vele a falon függő képet. Szilánkokra tört rajta az üveg. Beterítette a nőt az ágyban, aki sikoltozva ugrott ki a takarók közül. Dávid őrjöngve pattant ki az ágyból.

– Te totál becsavarodtál!

Sára erre leborította az ajtó melletti kisszekrényről Dávid kedvenc szerencsehozó elefántszobrait. Csörrenve törtek szét a parkettán.

Szemét! Mocskos szemét!

Bevágta maga után az ajtót, és elrohant. Maga sem tudta, hogyan hajtott ki az utcából, folyamatosan potyogtak a könnyek a szeméből, rózsaszín kötött pulóvere ujjába törölte őket. Hiába. Nem fogytak a könnyek, elhomályosították a látását. A sarkon majdnem összeütközött egy másik kocsival. Fékcsikorgás, éles dudálás, káromkodások egyvelege vette körbe, mint valami sötét burok, amiből lehetetlennek látszott kitörni.

Keze-lába reszketett, négy utcával arrébb talált üres parkolót, oda húzódott le, hogy valamennyire megnyugodjon.

Hogy tehette ezt?

Mégsem volt boldog velem? Mégsem szeretett? Csak megjátszotta?

Egyetlenemnek szólított.

Miért nem lehettem tényleg az egyetlen?

Ki volt az a nő?

Nem mindegy? Miért fontos ez?

Zakatoltak benne a kérdések. Fájdalmas párbeszédet folytatott önmagával a racionális énje és a sértett nőiesség. Végtére is teljesen mindegy, kicsoda az a nő. A lényegen semmit sem változtat.

Miért vagyok én kevesebb?

Miért? Miért velem történik?

Sára előkotorta a telefonját. Dávid nem kereste. Az anyja sem.

A torka összeszorult.

A könnyek ellepték a szemét. Kipislogta őket. Egy ekkora rohadék nem érdemli meg, hogy ennél több könnyet pazaroljon rá. Lola régen megmondta, hogy egyetlen férfi sem éri meg, hogy könnyeket hullajtson utána az ember lánya.

Sára vett néhány mély lélegzetet. A visszapillantó tükörben valamelyest rendbe szedte magát, letörölte elfolyt szemfestékét, ivott néhány korty vizet. Attól, hogy nem sírt, nem lett könnyebb a lelke. Sőt. Nehezebbnek érezte a létezést, mint előtte bármikor, mintha hatalmas szikla nehezedne a mellkasára, kiszorítva belőle minden levegőt. Mintha a szíve küszködne minden dobbanással.

Elmúlik – mondta az anyja az első csalódása után. Sára alig múlt tizenhét. Nem hitte el. Aztán végül tényleg elmúlt. A húszas évei elején végre újra képesnek érezte magát arra, hogy randizzon.

Férfiak jöttek-mentek az életében, de Dávid lett az első, akibe végül újra beleszeretett. Hosszú idő után ő lett az első, akiben vakon megbízott. Most buta csitrinek érezte magát, aki nem látott túl az orránál.

Jól mondják, a szerelem vak.

Elhitte, hogy Dávidnak senkije sincs rajta kívül, elhitte mennyire magányos. Elhitte, hogy ő lehet az a nő, aki fényt hoz a férfi életébe.

Csak kihasznált, és én elhittem, hogy szeret. Mindent elhittem.

Az anyja Nissanja ott parkolt a nyitott garázsban. Sára a ház előtt tette le a kocsit. Futólag a tükörbe nézett. A szeme alatt piros, duzzadt karikák árulkodtak. Az anyja észre fogja venni. Tudni fogja. Abból is, hogy ilyen korán visszajött.

A kaput zárva találta. Esetlenül előkereste a táskája mélyéről a kulcsait. Vissza-visszacsúszott, mire sikerült elkapnia. Vett egy hatalmas lélegzetet, mielőtt csendesen belépett a konyhába. Üresen állt. A zene sem szólt, úgy, mint általában. Sára szokatlannak érezte a csendet.

– Anya, itthon vagy?

Biztosan átment a szomszédba. Talán jobb is így. Addig összeszedi magát, egy lazító fürdő jólesne, hogy nyugodtan átgondolja az egészet. Mármint ha van ezen mit átgondolni.

Bekukkantott a nappaliba. Minden úgy állt, ahogy reggel hagyta. A magazinok sorban egymás tetejére rendezve a kis dohányzóasztalon, a távirányítók katonás rendben, a plédek összehajtva, a díszpárnák gondosan felverve. Felkapta az asztalról a kis fekete távirányítót, bekapcsolta a tévét. Az anyja kedvenc csatornája villant be, ahol valami kosztümös, romantikus filmet adtak. Nem kapcsolt el, háttérzajnak megteszi bármi, hogy ne legyen ekkora csend. Nem akarta a saját gondolatait hallani. Most még nem.

Az anyja szobájának ajtaja résnyire nyitva állt. Sára ösztönösen dugta be a fejét a sötét szobába. A redőnyt félig leeresztették, csupán az apró kis réseken szüremlett be némi világosság.

Éppen becsukni készült az ajtót, amikor meglátta az anyját. Az íróasztal előtt ült, szaporán írt valamit egy világítóan fehér lapra.

– Anya, te itt vagy? – kérdezte Sára meglepetten.

Az anyja felkapta a fejét, majd letette a tollat a kezéből.

– Itt vagyok – válaszolta. Kissé rekedtesnek tűnt a hangja.

– Mit csinálsz itt a sötétben?

– Félhomály – javította ki az anyja, miközben sebtében megtörölte a szemét.

Sírt? Vagy csak a félhomály?

– Bántja a fény a szememet – magyarázta az anyja kapkodva.

– Mit írsz?

– Listát. De ez most – a papírlapra pillantott – nem fontos. Hazajöttél. Miért? Mi történt?

Sára keze megremegett, a szíve nehezen, erősen dobbant.

– Nem hívtál fel – bukott ki belőle, miközben az ajtóban toporgott.

– Nem akartam zavarni. Sem elrontani a hétvégédet.

– Ezen nincs mit elrontani – válaszolt remegős hangon, a könnyek akaratlanul megindultak a szeméből.

Az anyja kitárta a két karját.

– Kicsikém… – Sára úgy bújt bele az ölelésébe, mint kislány korában. Hagyta, hogy ringassa, csitítsa, simogassa a haját. – Mondd el nekem, mi történt!

– Mással láttam.

– Nem lehet, hogy félreértetted? – simogatta meg az anyja gyengéden.

– Láttam. Pont… keféltek.

Az anyja megrendülten nézett rá.

– Erre te hazajöttél.

– Haza.

– Ilyen állapotban. Hálás vagyok, hogy épségben hazaértél.

Sára felzokogott.

Este Sára némán ült a megterített konyhaasztalnál. Bámulta a felszelt kenyeret, a vajat és a sajtot. Úgy, mintha fogalma sem lenne róla, mit tegyen velük.

– Ne tartsd magadban – szólalt meg az anyja az asztal túloldalán. – Megbetegít minden ki nem mondott szó. Minden visszafojtott érzelem. Mondd el, mi van benned?

Sára az üres tányérjára meredt.

– Semmi. Nincs bennem semmi – suttogta rekedten. Kiszáradt a szája. Mereven emelte szájához a poharát, hogy igyon néhány korty vizet.

Csak düh.

Olyan mérhetetlen dühöt érzett, olyan mérhetetlen fájdalmat, hogy el sem tudta mondani. Félt, hogy ha elkezdené sorolni, sosem tudna megálljt szabni az érzelmeinek, belefulladna ebbe az egészbe. Talán jobb így, hogy magában tartja. Gátak mögött. Kontroll mögött.

– Menjetek el Lolával a partra – kérte az anyja. – Beszéld ki vele, ha velem nem megy.

Sára lassan emelte fel a fejét. Mennyivel könnyebb lenne, ha Lola itthon lenne. Nyilván becsípnének kicsit. Az is lehet, hogy ő sírna, de aztán nevetnének. Lola nem vette komolyan a pasikat. Meg amúgy az egész életet sem.

– Lola hosszúhétvégézik – jelentette be automatikusan.

Barátnője hívta a csajos hétvégére. Örömhétvégének nevezte. De ő nem ment vele. Fontosabbnak tartotta Dávid születésnapját. A szíve lemondóan, nehezen lüktetett.

Fontosabb…

Mit mondana most Lola? Hogy minden férfi rohadék? Hogy nem éri meg? Hogy mit akart? Mit várt?

Sára visszanyelte a gombócot a torkából. Tartozni akart valakihez. Családot akart. Gyereket. Van, aki ilyesmire vágyik, még ha Lola nem is igazán érti a miérteket. Lola szabadlelkű.